Справа № 364/599/26
Провадження № 2/364/502/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2026 Володарський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Макаренко Л.А.,
при секретарі судового засідання Голуб А.Л.,
за участю:
учасники справи – не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Володарського районного суду Київської області в селищі Володарка Білоцерківського району Київської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» 
(далі – ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ») 
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за договором позики, – 
ВСТАНОВИВ:
До Володарського районного суду Київської області 11.06.2026 надійшов зазначений позов ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за Договором позики від 10.06.2021 № 75435976 у загальному розмірі 15 147,08 грн та судові витрати, що складаються з витрат за сплачений судовий збір у розмірі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500,00 грн (а.с. 3).
На обґрунтування заявлених позовних вимог представник Позивача – директор ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» Гедзь О.В. (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.12.2023 № 401045241664, а.с. 5-6) у позовній заяві зазначила, що між Відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі – ТОВ «1 БАНК») 10.06.2021 було укладено в електронній формі Договір позики № 75435976 (Ануїтет), за умовами якого Відповідач отримав кошти у розмірі 6 848,00 грн у позику строком на 64 дні, які мав повернути в установлений договором строк зі сплатою передбачених договором відсотків у розмірі 1,60 % в день. Позивач свої зобов`язання за цим Договором виконав у повному обсязі, надавши Відповідачеві можливість розпоряджатися наданими коштами на передбачених Договором умовах. Проте Відповідач, отримавши кошти, не надав своєчасно та у повному обсязі грошові кошти для погашення заборгованості за Договором. У подальшому названий Позикодавець відступив право вимоги за цим Договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (далі – ТОВ «Фінансова компанія управління активами»), останнє – Позивачеві. У зв`язку з цим Відповідач, як стверджено в позовній заяві, має перед Позивачем заборгованість у загальному розмірі 15 147,08 грн, що включає: 
– заборгованість за основною сумою боргу – 6 848,00 грн;
– заборгованість за відсотками – 8 299,08 грн.
Копії позовної заяви та доданих до неї документів надіслано Відповідачеві, суду надано докази на підтвердження. 

Після виконання вимог частин шостої – восьмої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) та усунення Позивачем недоліків на виконання ухвали суду від 19.06.2026 ухвалою суду від 02.07.2026 відкрито провадження в справі, вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін; встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву; задоволено клопотання Позивача та витребувано у Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі – АТ «Державний ощадний банк України») письмові докази (а.с. 45-48); призначено розгляд справи на 07.08.2026, надалі відкладено на 19.08.2026 через першу неявку Відповідача та відсутність належного підтвердження його повідомлення про розгляд справи, на 07.09.2026 у зв`язку із відсутністю електропостачання в приміщенні суду та на 16.09.2026 через неявку Відповідача у судове засідання.
У судові засідання представник Позивача не з`явилася, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 54, 55, 71, 81, 90), до суду 08.07.2026, 13.08.2026 та 11.09.2026 подано письмові клопотання про розгляд справи без участі представника Позивача, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с. 62, 72, 93), аналогічне клопотання викладено у позовній заяві (а.с. 3).
Відповідач у судові засідання також не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток за адресою місця проживання, зазначеною у позовній заяві, що поверталися без вручення з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 57-58, 82-83), за зареєстрованою адресою місця проживання, яку він отримав особисто 02.09.2026 (а.с. 84), а також шляхом розміщення оголошень про його виклик у судові засідання на офіційному вебсайті Володарського районного суду Київської області вебпорталу Судової влади України (а.с. 91-92); причини своєї неявки суд не повідомляв, відзиву із запереченнями проти позову, а так само клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подавав.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи й оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що між ТОВ «1 БАНК» в особі виконавчого директора Білана В.І., з одного боку, та Відповідачем – ОСОБА_1 , з іншого боку, 10.06.2021 через веб-сайт Товариства (https://mycredit.ua) був укладений Договір позики (Ануїтет) № 75435976; ідентифікуючі Відповідача відомості (прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, адреса проживання, електронної пошти, номер мобільного телефону, номер паспарту, РНОКПП) наведено в пункті 18 цього Договору із зазначенням також номеру платіжного засобу (номеру банківської картки) та одноразового ідентифікатору електронного підпису (паролю) для укладення Договору в електронній формі «Woy8QyYc3X» (а.с. 6), який окремо підтверджено у довідці про ідентифікацію, в якій наведений у згаданому Договорі одноразовий ідентифікатор відповідає даті підписання цього Договору – 10.06.2021 о 13:30:40 год. та персональним відомостям Відповідача (а.с. 18).
За умовами названого Договору Позикодавець надає Позичальникові (Відповідачу) грошові кошти у розмірі 6 848 грн; строк кредитування – 64 дні (до 13.08.2021); процентна ставка фіксована – 1,6 % в день. 
Детальні умови позики викладені у Правилах надання грошових коштів у позику ТОВ «1 БАНК» (позика на умовах уніїтету), копія яких додана до позовної заяви (а.с. 7-18).
До позовної заяви доданий додаток до Договору позики, в якому викладена Таблиця обчислення загальної вартості кредиту, реальної процентної ставки та графік погашення платежів до 12.08.2021, тобто до визначеного Договором строку завершення кредитування (а.с. 6), що названий у рішенні вище. 
Виконання переказу коштів Відповідачеві у день укладення згаданого вище Договору – 10.06.2021 у розмірі 6 848,00 грн підтверджено копією довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС»» (далі – ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» від 11.02.2025 № КД-000009845/ТНПП, копією відповідної квитанції про транзакцію (а.с. 19-20), а також наданою на виконання ухвали суду від 02.07.2026 АТ «Державний ощадний банк України» інформацією та Випискою по рахункам виконавця (а.с. 59-60). 
Отже, ТОВ «1 БАНК» належно виконав умови Договору, надавши Відповідачеві кошти у передбаченому Договором розмірі, проте Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не вніс жодного платежу на погашення заборгованості, що підтверджено доданим до позовної заяви Розрахунком заборгованості (а.с.25-26).
Надалі між Позикодавцем – ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» 26.10.2021 було укладено Договір факторингу № 2112, за умовами якого останньому відступлено права грошових вимог, зокрема, до Відповідача за згаданим вище Договором позики, що підтверджено, зокрема, копією Реєстру прав вимог № 4, в якому під номером 4587 значиться Відповідач із заборгованість за Договором, укладеним 10.06.2021 (а.с. 21-22). 
У подальшому, між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та Позивачем – ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» 31.03.2023 було укладено Договір факторингу № 310323-ФМ, за умовами якого останньому відступлено права грошових вимог, зокрема, до Відповідача за згаданим вище Договором позики, що підтверджено, зокрема, копією Реєстру заборгованості від 31.03.2023, де під номером 4577 значиться Відповідач з одночасним наведенням відомостей, ідентифікуючий відповідний Договір позики (а.с. 23-24). 
Позивач – ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» є фінансовою установою, основним видом діяльності якого є, зокрема, кредитування, фінансовий лізинг та надання інших фінансових послуг, що підтверджено відповідно Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Витягом із Державного реєстру фінансових установ (а.с. 5-6).
Отже, Відповідач не надав своєчасно та в повному обсязі кошти для погашення його заборгованості за Договором від 10.06.2021 № 75435976 згідно з умовами цього Договору. У зв`язку з цим Відповідач за станом на 21.12.2021 має перед Позивачем, до якого перейшло право вимоги, заборгованість у загальному розмірі 13 496,48 грн, що включає: 
– 6 848,00 грн заборгованості за основною сумою боргу; 
– 7 012,48 грн заборгованості за процентами.
Щодо заявленої суми заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 8 299,08 грн суд зауважує, що матеріали справи не містять достатніх і переконливих пояснень відносно того, з чого саме складається така заборгованість. Так, перевіряючи правильність нарахування відсотків за користування позикою, якщо виходити з передбаченої Договором відсоткової ставки 1,6 %, то заборгованість за 64 дні строку позики (строку Договору) становить суму у 7 012,48 грн (6 848,00 грн. / 100 х 1,6 %) х 64 дні). Натомість в згаданому вище Розрахунку заборгованості зазначено 8 299,08 грн заборгованості за процентами, які нараховувалися до 24.08.2021, тобто за 75 днів строку позики (строку Договору), що не відповідає умовам Договору. При цьому зі змісту Договору не вбачається умов і строку продовження його дії, що виключає подальше нарахування відсотків. 

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша, п`ята статті 81 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи, зокрема, зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
В ухвалі суду від 02.07.2026 про відкриття провадження у цій справі сторонам роз`яснено засади цивільного судочинства, зокрема положення статті 12 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (а.с. 47). 

Згідно з частиною першою статті 509, частиною першою статті 525 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За визначеннями частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.
Крім того за положеннями частин першої, другої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Особливості, а так само і порядок вчинення електронних правочинів, зокрема й договорів кредиту, позики, тобто із застосуванням згаданих вище інформаційно-комунікаційних систем визначено Законом України «Про електронну комерцію», зокрема статтею 11 цього Закону. 
За визначенням пунктів 5, 7 частини першої статті 3 названого Закону електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; а електронний правочин – це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.
Відповідно до норм частин третьої, шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною; такий договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Така відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: а) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; б) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; в) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено можливість використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором для підписання електронного правочину. Таким електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 цього Закону).
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію; одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 названого Закону). 
Отже, електронний підпис у розумінні Закону України «Про електронну комерцію» є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт відповідного товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений (висновки, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, від 14.06.2022 у справі № 757/40395/20, від 03.02.2023 у справі № 757/22453/20, від 29.05.2024 у справі № 545/1750/21).
Як роз`яснено в постанові Верховного Суду від 04.02.2026 у справі № 758/14925/23, поняття електронного підпису є родовим і визначає фактично будь-який вид підпису, що може використовуватися в електронному документообігу; електронні підписи існують різних видів, частина яких передбачена законодавством, а частина є фактично непойменованими видами підписів (такі як підпис за допомогою біометричних даних або підпис шляхом простої вказівки свого ім`я в електронному документі). Підпис одноразовим ідентифікатором є одним із видів електронних підписів (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»); за своїм змістом такий підпис є пін-кодом – алфавітно-цифровою послідовністю, яку отримує особа, що авторизувалася в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції. Електронний підпис не обов`язково має бути нанесений чи інакше вбудований у документ, який ним підписується, достатньо, щоб він будь-яким способом додавався до підписуваного електронного документа або принаймні логічно з ним пов`язувався.
Вимоги законодавства до кваліфікованого електронного підпису (КЕП) та удосконаленого електронного підпису (УЕП) є вищими, порівняно з вимогами до інших видів підписів, зокрема, й електронного підпису одноразовим ідентифікатором, і вказують на спосіб взаємозв`язку цих підписів із відповідними документами. Якщо порівнювати електронний підпис одноразовим ідентифікатором із КЕП та УЕП, то основною і єдиною вимогою до першого є забезпечення ідентифікації особи підписувача, тоді як вимоги до КЕП і УЕП стосуються також забезпечення цілісності і незмінюваності даних, що ними підписуються. Тому КЕП і УЕП з технічної точки зору прикріплюються до підписуваних ними даних так, що факт їх використання є очевидним – таке використання змінює формат підписуваного файлу і вимагає застосування спеціальних програмних засобів для перевірки цих підписів і відкриття підписаного з їх допомогою файлу. Натомість електронний підпис одноразовим ідентифікатором не обов`язково повинен поєднуватися із підписуваними ним даними певним чином – він може додаватися до них у будь-який спосіб; головне, щоб спосіб додавання електронного підпису одноразовим ідентифікатором до підписаних ним даних надавав можливість установити, що за його допомогою були підписані ті чи інші дані особою, яка в них указана в якості підписувача. 
Отже, Верховний Суд у названій вище постанові від 04.02.2026 виснував, що у разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором цей ідентифікатор може бути прикріплений до даних, які ним підписуються, в будь-якій формі і в будь-який спосіб, який надає змогу установити, що за його допомогою були підписані ті чи інші дані саме тією особою, яка в них указана в якості підписувача. Цей ідентифікатор технічно може існувати окремо від підписуваних за його допомогою даних, однак логічно з ними поєднуватися. Факт поєднання одноразового ідентифікатора з підписаними даними може підтверджуватися тим, що: (а) особа, яка підписала ті чи інші дані, певним чином ідентифікувалася в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, і залишила там свої контактні дані; (б) особа отримала цей ідентифікатор за тими контактними даними, які лишила, і ввела цей ідентифікатор у спеціально відведене поле; (в) ці дії особи були пов`язані саме з її наміром укласти певний договір, що може підтверджуватися тим, що текст договору або посилання на нього візуально розміщувалися поряд із тими полями, в які мав бути введений одноразовий ідентифікатор.
Оскільки закон не вимагає підписання електронних договорів тими видами підпису, які забезпечують незмінюваність їхнього змісту (КЕП або УЕП), питання щодо дотримання письмової форми при їх вчиненні зводиться до того, чи можна вважати зміст цих договорів зафіксованим (частина перша статті 207 ЦК України). Можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Достовірність, цілісність і незмінність електронного документа з КЕП або УЕП суд перевіряє через спеціальні програмні засоби чи онлайн-сервіси. Документи з іншим електронним підписом потребують додаткових процесуальних дій (з`ясування способу надсилання, формату зберігання, можливості односторонніх змін). При цьому паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
Відтак, Верховним Судом підтверджено свій висновок про правильність ідентифікації (верифікації) відповідного суб`єкта електронної комерції (зокрема, Позичальника за договором кредиту чи позики) в інформаційній системі з використанням його особистих даних, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, на яку слід перерахувати кошти (постанови від 31.01.2024 у справі № 671/1832/20, від 04.02.2026 у справі № 758/14925/23). 
Крім того, у постанові від 08.04.2026 у справі № 705/1938/25 Верховний Суд зазначив на важливості того, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Учасниками справи не ставиться під сумнів додані до позовної заяви паперові копії укладених в електронній формі Договором позики від 10.06.2021 № 75435976; укладення цього договору сторонами підтверджено також сукупністю зазначених вище доказів, які суд вважає належними і допустимими.
Кредитор (ТОВ «1 БАНК») є фінансовою установою. Тому, зважаючи на норми Закону України «Про платіжні послуги», зокрема статті 31, інформація відповідного платіжного сервісу (платіжної системи), через який здійснювалося перерахування коштів, є первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити.
З огляду на це надані Позивачем копія довідки ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС»» від 11.02.2025, а також копія відповідної квитанції про транзакцію 10.06.2021, що містять інформацію про перерахування коштів на банківську картку Відповідача та у сукупності з іншими доказами, такими як укладений договір і розрахунок заборгованості, належним чином підтверджує факт надання кредитних коштів Відповідачеві. 

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).
Частина перша статті 1048 ЦК України надає право позикодавцю на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. При цьому Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. 
Велика Палата Верховного Суду з посиланням на свої попередні висновки у названій постанові виснувала, що надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. 
Тому проценти мають нараховуються лише в межах строку, визначеного у договорі, тобто за правомірне користування цими коштами.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, слід виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком (фінансовою установою) фактично не є рівними (постанова Верховного Суду від 08.0.2018 у справі № 552/2819/16-ц).

За загальним визначенням правонаступництво – це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого; правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні; його слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Доказами правонаступництва щодо окремого зобов`язання може бути, зокрема, відповідний договір, на підставі якого воно виникло (зокрема, постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1972/17).
Відповідно до статті 512 ЦК України підставами для заміни кредитора у зобов`язанні є, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 752/16818/18).
Згідно зі статтею 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України); заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

Зважаючи на усе викладене вище, суд вважає, що Відповідач порушив умови Договору позики від 10.06.2021 № 75435976, укладеного з ТОВ «1 БАНК», право вимоги за якими згідно з відповідними Договорами факторингу перейшло до Позивача – ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ»; не виконав взяті на себе грошові зобов`язання, проте заявлений Позивачем до стягнення розмір заборгованості за процентами не відповідає повною мірою визначеним у названому Договорі умовам, тому суд вважає наявними підстави для часткового задоволення позову.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково і стягнення з ОСОБА_1 (Відповідача) на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» (Позивача) заборгованості за Договором позики від 10.06.2021 № 75435976 у загальному розмірі 13 496,48 грн, що складається з такого: 6 484,00 грн – заборгованості за основною сумою боргу та 7 012,48 грн (6 484,00 грн. / 100 х 1,6 %) х 64 днів) – заборгованості за відсотками, нарахованими у межах визначеного Договором 64-денного строку позики (строку Договору) за відсотковою ставкою 1,6 %; в іншій частині позову щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими поза межами строку позики (строку Договору), слід відмовити.
Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (89,10 %).

Вирішуючи питання щодо стягнення з Відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При цьому із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих за складністю доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Верховний Суд у постанові від 06.11.2024 у справі № 547/581/21 констатував, що положення частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України дає право суду, лише за клопотанням іншої сторони, лише зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладено на сторону, яка заявила таке клопотання, а не на суд.
За приписами статті 13 ЦПК України суд як арбітр, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, не може діяти на користь будь-якої із сторін, оскільки це не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Наведені вище висновки є релевантними на сьогодні і викладені також у постанові Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 361/10208/23.

Так, Позивач на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн надав суду копію відповідного Договору про надання правничої допомоги від 01.11.2024 № 01-11/24, укладеного між Позивачем та адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною, Витяг з Акту № 8-П приймання-передачі справ на надання правничої допомоги з переліком та вартістю наданих послуг, Акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги, від 03.12.2024, докази перерахування адвокату коштів Позивачем. Також надано докази здійснення надавачем послуг адвокатської діяльності.
Відповідач ОСОБА_1 відзиву із запереченням проти позовних вимог, зокрема й щодо співмірності судових витрат, суду не подавав. 
З огляду на наведене суд дійшов до висновку, що вимога про стягнення заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу не може бути змінена/зменшена судом і підлягає задоволенню. 
Відтак, з Відповідача на користь Позивача слід стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог (89,10 %) у загальному розмірі 5 276,86 грн, що включають витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. 
Враховуючи, що розгляд справи здійснено за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилось (частина друга статті 247 ЦПК України). 
Відповідно до статей 15, 16, 509, 525, 526, 626, 629, 639, 1046 – 1048, 1077 Цивільного кодексу України, статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» та керуючись статтями 2-4, 12, 13, 124, 141, 142, 206, 247, 258, 259, 263-265, 267, 268, 272, 273, 280-284, 289, 351-355, 435 Цивільного процесуального кодексу України, суд – 
ВИРІШИВ:
Задовольнити частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Стягнути: 
з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , УНЗР: 19891221-11898, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , адреса, зазначена у позові: АДРЕСА_2 , 
на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ», код ЄДРПОУ: 43311346, адреса місцезнаходження: вул. Стельмаха Михайла, буд. 9А, офіс 204, м. Ірпінь, Київська обл., 08200, рахунок: НОМЕР_2 , відкритий в АТ «ПУМБ», код банку – 334851,
заборгованість за Договором позики від 10.06.2021 № 75435976 у загальному розмірі 13 496,48 грн та судові витрати за сплачений судовий збір і витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у загальному розмірі 5 276,86 грн; загальний розмір до стягнення 18 773 (вісімнадцять тисяч сімсот сімдесят три) грн 34 (тридцять чотири) коп. 
У задоволенні іншої частини позову – відмовити.
Надіслати копії повного заочного рішення суду учасникам справи.
Заочне рішення суду може бути переглянуте Володарським районним судом Київської області за письмовою заявою Відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення цього заочного рішення; така заява про перегляд заочного рішення подається в письмовій формі та повинна відповідати вимогам статті 285 ЦПК України.
Заочне рішення суду може бути оскаржено Позивачем у загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, обчислюючи цей строк з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначеного тридцятиденного строку, якщо протягом цього строку не було подано заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя        Л.А. Макаренко