ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України 
18.08.2026 Справа № 905/725/25 

Господарський суд Донецької області у складі судді Зельман Ю.С., за участю секретаря судового засідання Лушпай В.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Заступника керівника Бахмутської окружної прокуратури Донецької області (84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, буд. 45; код ЄДРПОУ: 25707002) в інтересах держави в особі Донецької обласної військової адміністрації, Донецької обласної державної адміністрації (84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, буд. 6; код ЄДРПОУ: 00022473)

до відповідача: Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області (84522, Донецька область, Бахмутський р-н, м. Сіверськ, вул. Центральна, буд. 8; код ЄДРПОУ: 04053097) повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області (84522, Донецька область, Бахмутський р-н, м.Сіверськ, вул. Центральна, буд. 8; код ЄДРПОУ: 44762032)

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України” (вул.Шота Руставелі, б.9А, м.Київ,01601; код ЄДРПОУ 44768034)

та за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (84313, Донецька область, м.Краматорськ, б.Машинобудівників, будинок 16, код ЄДРПОУ 39767332)

про витребування земельної ділянки загальною площею 2,1221 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га, в межах 26 поворотних точок згідно вказаних у заяві координат, скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та скасування державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно

Представники сторін:
від позивача: Пономаренко М.В. (в порядку самопредставництва)
прокурор: Кадацька Д.М. (на підставі довіреності б/н від 29.07.2025)
від відповідача: не з`явився
від третьої особи 1: не з`явився
від третьої особи 2: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Заступник керівника Бахмутської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Донецької обласної військової адміністрації, Донецької обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державного підприємства “Лиманське лісове господарство”, та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, про витребування земельної ділянки загальною площею 2,1221 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га, в межах 26 поворотних точок згідно вказаних у заяві координат, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033, проведену 22.03.2021 на підставі рішення державного реєстратора Лиманської міської ради Скляровой К.Л., індексний номер рішення про державну реєстрацію 57277208 від 25.03.2021, номер відомостей про речове право 41159647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320785514209, а також скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033 з цільовим призначенням – землі сільськогосподарського призначення у Державному земельному кадастрі. 
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області не було враховано матеріали лісовпорядкування під час проведення робіт щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, відповідно до яких спірна земельна ділянка частково накладається на землі лісогосподарського призначення, які були передані на праві постійного користування Державному підприємству «Лиманське лісове господарство». При цьому вказана земельна ділянка не передавалась з державної власності у комунальну, тобто земельна ділянка державного лісового фонду вибула із власності держави поза волею власника, що створює перешкоди у користуванні та розпорядженні нею та є підставою для витребування її з незаконного володіння. Оскільки внаслідок порушення вимог чинного законодавства відбулася фактична зміна цільового призначення земельної ділянки та виникла ситуація наявності речових прав державної і комунальної власності на одну і ту саму землю площею 2,1221 га, прокурор просить також скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та державну реєстрацію права власності на земельні ділянки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

ЩОДО ПОРЯДКУ ГОСПОДАРСЬКОГО СУДОЧИНСТВА ПІД ЧАС РОЗГЛЯДУ СПРАВИ:
Ухвалою суду від 31.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/725/25, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 28.08.2025. Також вказаною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство “Лиманське лісове господарство” (код ЄДРПОУ 00991717).
12.08.2025 від Заступника керівника Бахмутської окружної прокуратури Донецької області надійшла заява, в якій прокурор виклав позовні вимоги у такій редакції: 
- усунути перешкоди Донецькій обласній державній адміністрації, Донецькій обласній військовій адміністрації (код ЄДРПОУ 00022473) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування вчиненої 12.07.2020 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га;
- усунути перешкоди Донецькій обласній державній адміністрації, Донецькій обласній військовій адміністрації (код ЄДРПОУ 00022473) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади в особі Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, вчиненої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.03.2021 (номер відомостей про речове право 41159647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320785514209).
28.08.2025 від Заступника керівника Бахмутської окружної прокуратури Донецької області надійшла заява, в якій прокурор окрім викладення позовних вимог в редакції заяви від 12.08.2025 просив виключити Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області з числа відповідачів з огляду на те, що позовні вимоги до вказаної особи не пред`являються, що свідчить про допущену помилку при визначенні Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області відповідачем. При цьому, Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області не має повноважень самостійно скасовувати державну реєстрацію права власності. Дії щодо скасування реєстрації права власності та реєстрації земельної ділянки не залежать від волі вказаного органу, а можуть бути виконані лише на підставі рішення суду. Таким чином, єдиним належним відповідачем у вказаній справі є Сіверська міська рада, повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація. 
Ухвалою суду від 28.08.2025 задоволено вищезазначені заяви Заступника керівника Бахмутської окружної прокуратури Донецької області та прийнято їх до розгляду, а також виключено Головне управління Держгеокадастру у Донецької області зі складу відповідачів, продовжено строк розгляду справи №905/725/25 на стадії підготовчого провадження на тридцять днів до 31.10.2025 та відкладено підготовче засідання на 07.10.2025. 
Підготовче засідання неодноразово відкладалося ухвалами суду від 07.10.2025, 29.10.2025, 21.11.2025, 18.12.2025.
14.01.2026 на адресу суду від Заступника керівника Бахмутської окружної прокуратури Донецької області надійшла заява про зміну предмету позову, в якій він просить витребувати у Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області, на користь держави в особі Донецької обласної державної адміністрації (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 00022473) земельну ділянку загальною площею 2,1221 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га, в межах 26 поворотних точок згідно вказаних у заяві координат. Також у вказаній заяві прокурор просив залучити до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області.
Ухвалою суду від 22.01.2026 прийнято заяву Заступника керівника Бахмутської окружної прокуратури Донецької області від 14.01.2026 №50-256вих-26 про зміну предмету позову до розгляду, залучено до участі у справі в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області (код ЄДРПОУ 39767332) та відкладено підготовче засідання на 11.02.2026.
Ухвалами суду від 11.02.2026 та від 13.03.2026 відкладалося підготовче засідання за клопотанням учасників справи.
06.04.2026 на адресу суду від Донецької обласної прокуратури надійшла заява про зміну предмету позову, в якій прокурор просить витребувати у Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області, на користь держави в особі Донецької обласної державної адміністрації (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 00022473) земельну ділянку загальною площею 2,1221 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га, в межах 26 поворотних точок згідно вказаних у заяві координат, скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033, проведену 22.03.2021 на підставі рішення державного реєстратора Лиманської міської ради Скляровой К.Л., індексний номер рішення про державну реєстрацію 57277208 від 25.03.2021, номер відомостей про речове право 41159647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320785514209, а також скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033 з цільовим призначенням – землі сільськогосподарського призначення у Державному земельному кадастрі.
Ухвалою суду від 15.04.2026 прийнято заяву Донецької обласної прокуратури про зміну предмету позову та відкладено підготовче засідання на 12.05.2026.
22.04.2026 на адресу суду від Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» надійшла заява про заміну третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне підприємство «Лиманське лісове господарство» (код ЄДРПОУ 00991717) на його правонаступника - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44768034).
Ухвалою суду від 12.05.2026 відкладено розгляд вищезазначеної заяви та відкладено підготовче засідання на 11.06.2026.
Ухвалою суду від 11.06.2026 задоволено заяву Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” про заміну третьої особи 1 по справі правонаступником, замінено третю особу - Державне підприємство “Лиманське лісове господарство” (84404, Донецька область, місто Лиман, вулиця Костянтина Гасієва, будинок №1-“А”; код ЄДРПОУ 00991717) його правонаступником - Державним спеціалізованим господарським підприємством “Ліси України” (01601, місто Київ, вулиця Руставелі Шота, будинок №9-“А”; код ЄДРПОУ 44768034). Також вказаною ухвалою закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 18.08.2026.

ЩОДО СТРОКУ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ 
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє до теперішнього часу. 
В той же час, судом враховано, що ст.12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Тобто, навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
З наведених приписів закону вбачається, що запровадження військового стану у країні не може слугувати самостійною та достатньою підставою для відтермінування вирішення спору (не здійснення розгляду справи).
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту, з урахуванням основних засад (принципів) господарського судочинства, встановлених ст. 2 Господарського процесуального кодексу України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (п. 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі “Смірнова проти України”).
Необхідно зазначити, що Господарський суд Донецької області знаходиться на території Харківської територіальної громади, яка з першого дня військової агресії перебуває під постійними ворожими обстрілами, які становлять загрозу життю та здоров`ю всіх учасників судового процесу. Окрім того, ворогом неодноразово вчинялися дії, спрямовані на руйнування об`єктів критичної інфраструктури регіону, що, зокрема, спричиняло тривале знеструмлення електричних мереж та вихід з ладу систем зв`язку та інтернету. Такі обставини істотно уповільнили роботу суду, як щодо організаційно-технічного забезпечення судового процесу, так і щодо безпосереднього розгляду справи.
З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної справи був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На думку суду, враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ: 

Прокуратура
22.05.2026 від Донецької обласної прокуратури надійшли пояснення, згідно яких на думку прокурора в силу приписів ст. 52 ГПК у випадку внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення ДП «Ліманське лісове господарство», заміну третьої особи на правонаступника може бути застосовано судом на будь-якій стадії судового процесу та на теперішній час заміна третьої сторони не є обов`язковою процесуальною процедурою. 

Донецька обласна військова адміністрація, Донецька обласна державна адміністрація
22.08.2025 на адресу суду від представника надійшли додаткові пояснення по справі, в яких він підтримав позовні вимоги у повному обсязі. На думку представника, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО “Укрдержліспроект”, як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними доказами, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. 
Також 22.08.2025 від представника надійшла відповідь на відзив, в якій він підтримав позовні вимоги прокурора та просив їх задовольнити у повному обсязі. 
08.09.2025 від представника надійшли додаткові пояснення по справі, в яких він підтримав заяву прокурора про викладення позовних вимог в новій редакції та виключення Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області зі складу відповідачів, та зазначив, що єдиним належним відповідачем у даній справі є Сіверська міська рада, повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація, як особа, яка своїми діями (бездіяльністю) створила перешкоди державі в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державного лісового фонду, у зв`язку із набуттям права комунальної власності на спірну ділянку. 
18.12.2025 від представника на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначено, що наразі в Державному земельному кадастрі спірна земельна ділянка зареєстрована як землі сільськогосподарського призначення, розпорядження якими, згідно Земельного кодексу України, виходить за межі повноважень облдержадміністрації. Разом із тим, як зазначив представник у вказаних поясненнях, незалежно від того, хто буде заявником у випадку державної реєстрації права власності на земельні ділянки, що визнане за державою рішенням суду, державна реєстрація права власності на вказані земельні ділянки має бути проведена з урахуванням положень статті 122 Земельного кодексу України.
11.02.2026 від представника на адресу суду надійшли додаткові пояснення по справі, згідно яких відповідно до матеріалів, доданих до позовної заяви, ВО «Укрдержліспроект» листом від 06.12.2023 № 04-1252 у відповідь на запит Бахмутської окружної прокуратури Донецької області надано фрагмент картографічних матеріалів з нанесеними межами кварталу 188 Ямпільського лісництва ДП «Краснолиманський лісгосп» за матеріалами лісовпорядкування 2019 року та межами вказаних земельних ділянок, відповідно до якого земельна ділянка з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 частково накладається на землі лісогосподарського призначення (квартал 188). Отже, враховуючи висновки Верховного Суду у постановах від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16 та від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17, відповідно до яких відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними доказами, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. Представник позивача вважає, що матеріалами справи підтверджується факт накладання спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Лиманське лісове господарство». Також у вказаних поясненнях представник позивача зазначив про те, що правомірним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави буде лише прийняття рішення про витребування спірної частини земельної ділянки з одночасним припиненням речових прав на земельну ділянку кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 та скасування державної реєстрації цієї ділянки.
13.04.2026 на адресу суду від представника надійшли додаткові пояснення у справі, згідно яких він підтримав заяву Донецької обласної прокуратури від 06.04.2026 про зміну предмету позову та зазначив, що у випадку задоволення судом лише вимоги про витребування частини земельної ділянки, таке рішення суду не зможе бути виконане, оскільки не буде підставою для проведення державної реєстрації права власності держави в особі облдержадміністрації, обласної військової адміністрації на частину несформованої земельної ділянки. Отже, порушені права держави не будуть поновлені, а позивач буде змушений знову звертатися до суду за захистом прав держави. Водночас у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 та речових прав на неї на підставі судового рішення, відповідні права держави на спірну частину земельної ділянки повернуться у стан, що існував до формування та державної реєстрації зазначеної земельної ділянки та реєстрації права комунальної власності на неї.
11.06.2026 на адресу суду від представника надійшли додаткові пояснення по справі, в яких він заперечував проти задоволення заяви Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про заміну третьої особи 1 по справі правонаступником, оскільки запис про її припинення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено. На думку представника, сама по собі передача майна та прав за передавальним актом всередині структури органу управління до моменту остаточного внесення запису про ліквідацію чи припинення підприємства до ЄДР не є підставою для процесуального правонаступництва в розумінні ст. 52 ГПК України.

Сіверська міська рада Бахмутського району Донецької області, повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області 
19.08.2025 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він визнав позовні вимоги у повному обсязі та просив розглянути справу без його участі.
16.12.2025 на адресу суду від представника відповідача надійшла заява, в якій він визнав позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням наданої Заступником керівника Бахмутської окружної прокуратури Донецької області заяви від 28.08.2025 та просив розглянути справу без його участі.
15.04.2026 на адресу суду від представника відповідача надійшла заява, в якій він визнав позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням наданої Донецькою обласною прокуратурою заявою від 06.04.2026 про зміну предмету позову та просив розглянути справу без його участі.
10.06.2026 від представника надійшла заява, в якій він заперечував проти задоволення заяви Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про заміну третьої особи 1 по справі правонаступником, оскільки запис про її припинення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено. На думку представника, сама по собі передача майна та прав за передавальним актом всередині структури органу управління до моменту остаточного внесення запису про ліквідацію чи припинення підприємства до ЄДР не є підставою для процесуального правонаступництва в розумінні ст. 52 ГПК України. Також у вказаній заяві представник просив розглянути справу без його участі.

Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області 
15.08.2025 на адресу суду від представника надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог та здійснювати розгляд справи без його участі. На думку представника, прокурором не надано належних та допустимих доказів належності спірних земель до державного лісового фонду. Так, позивач посилається на матеріали лісовпорядкування 2019 року, проте не надав доказів їх погодження у порядку, визначеному ч. 4– 5 ст. 48 Лісового кодексу України. Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, до 01.01.2027 підтвердження права постійного користування землями лісогосподарського призначення здійснюється планово-картографічними матеріалами, створеними до 01.01.2002. Таких матеріалів у зв`язку з воєнними діями та знищенням архівів не збережено, що підтверджено офіційними листами уповноважених органів. Крім того, територія Ямпільського лісництва перебуває в зоні активних бойових дій, замінована та забруднена вибухонебезпечними предметами. Доступ для перевірки меж земельних ділянок відсутній, що унеможливлює підтвердження накладення спірних ділянок на землі лісового фонду. Більш того, інвентаризація та передача земель у комунальну власність здійснювались на підставі наказів Держгеокадастру та в межах повноважень, передбачених ст. 122 Земельного кодексу України. Відомості про межі Національного природного парку «Святі Гори» у Державному земельному кадастрі відсутні, що виключає можливість підтвердження факту накладення спірних земель на землі природно-заповідного фонду. На думку заявника, матеріали, на які посилається прокуратура, не містять затверджених та офіційно погоджених картографічних матеріалів, які б беззаперечно підтверджували правовий режим спірних земельних ділянок. Умови воєнного стану та обмеження доступу до Державного земельного кадастру (постанова КМУ № 564 від 07.05.2022) унеможливлюють надання актуальних кадастрових даних.
25.08.2025 від представника надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі.
05.02.2026 від представника на адресу суду надійшли пояснення по справі, в яких зазначено про те, що реалізація вимоги про витребування частини земельної ділянки без попереднього поділу земельної ділянки та формування нового об`єкта землеустрою є неможливою, а обраний позивачем спосіб захисту не узгоджується з правовою природою земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та не відповідає вимогам статті 16 Цивільного кодексу України. Крім того, на його думку в матеріалах цієї справи відсутні належні та допустимі докази того, що матеріали лісовпорядкування 2019 року, на які посилається позивач. були затверджені уповноваженим органом у встановленому законом порядку, погоджені з відповідними органами виконавчої влади; набули статусу обов`язкових до застосування документів. За таких умов матеріали лісовпорядкування, створені у 2019 році, не можуть розглядатися як безумовні та пріоритетні докази порівняно з відомостями Державного земельного кадастру, на підставі яких здійснювалося формування спірної земельної ділянки та її передача у комунальну власність. Отже, за відсутності підтвердження належного затвердження матеріалів лісовпорядкування, а також з урахуванням неможливості перевірки фактичного стану земель у натурі, посилання позивача на такі матеріали не спростовують правомірність дій Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області та не можуть бути достатньою підставою для задоволення змінених позовних вимог. 
26.05.2026 на адресу суду надійшли пояснення по справі, в яких представник зазначив про те, що ведення державного лісового кадастру та здійснення лісовпорядкування належить до компетенції спеціально уповноважених органів у сфері лісових відносин, а тому встановлення належності земель до земель лісогосподарського призначення здійснюється на підставі відповідних матеріалів та доказів, які підлягають оцінці судом у сукупності. Також у вказаних поясненнях представник просив розглянути справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів без його участі. 

Прокурор в судове засідання з`явився, підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 06.04.2026.
Представник позивача в судове засідання з`явився, підтримав позовні вимоги прокурора у повному обсязі. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. 
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. 
Станом на 18.08.2026 від Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” на адресу суду не надійшло в письмовому вигляді правової позиції по суті спору.  
Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Щодо підстав звернення прокурора з позовом до суду.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Аналіз положень частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
У першому випадку передбачено наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність захисту» може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Згідно з ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених до його компетенції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Також ч. 3 та 4 ст. 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, передбачені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Крім того, наявність у прокурора таких повноважень жодним чином не суперечить системі європейських цінностей та не порушує інституту основоположних прав та свобод людини. На підтвердження цього твердження в Рекомендаціях Комітету міністрів Державам-учасницям щодо ролі прокурорів поза межами кримінального судочинства від 19.09.2012 визначено, що якщо національна правова система визначає обов`язки та повноваження державних прокурорів за межами системи кримінального правосуддя, їхньою місією має бути представництво загальних або громадських інтересів, захист прав людини та основних свобод, а також підтримка верховенства права.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Великою Палатою Верховного суду в постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 зазначено, що сам факт незвернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави (у даному випадку) свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому бездіяльність компетентного органу (не здійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Постановою Верховного суду від 06.07.2021 у справі №922/3025/20 визначено, що однією з підстав для представництва прокурора є бездіяльність компетентного органу. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. У пункті 26 вказаної постанови зазначено, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
У постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зробила висновок, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і в разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний установлювати причини, з яких позивач не здійснює захисту своїх інтересів.
Рішенням Конституційного суду України у справі №1-1/99 від 08.04.1999 визначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Поняття “орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах” означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19, пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс 19, пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність в органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункти 8.10, 8.12).
Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.
Підставою для представництва інтересів держави у справі, що розглядається, прокурор зазначив порушення законності у сфері забезпечення правомірного обігу земельних ділянок лісогосподарського призначення, набуття права власності на такі земельні ділянки лише на законних підставах, порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Порушення інтересів держави на його думку полягає у незаконному вилученні земель державної власності лісогосподарського призначення, зміна їх цільового призначення та подальша передача у власність Сіверській міській раді, що унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Додержання вимог закону не може не являти суспільного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості при реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності суб?єктів цивільних правовідносин.
На думку прокурора, землі лісового фонду за особливостями свого цільового призначення і правового режиму перебувають під посиленою правовою охороною держави і не можуть використовуватися для ведення сільського господарства та перебувати у комунальній власності. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та їх подальше надання у користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва суб?єкту господарювання не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні. Держава має захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству.
У даному випадку існує спір про право на землю, що належить державі і не може перебувати у комунальній власності, зокрема Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, повноваження якої тимчасово виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області, м. Сіверськ, Донецька область. 
На даний час відповідно до ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передає лише земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративного-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, Кабінет Міністрів України не може здійснювати вилучення земельних ділянок державної власності, у тому числі ті, які є обмеженими в обороті.
Відповідно до ст. 149 Земельного кодексу України такі землі вилучаються за рішенням органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження землями відповідно до ст. 122 цього Кодексу, та лише виключно для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.
Пунктом 24 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення. 
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Отже, земельні ділянки лісогосподарського призначення віднесені до земель державної форми власності.
Частиною 5 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
На даний час Донецька обласна державна адміністрація є розпорядником земель лісогосподарського призначення, в тому числі і щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.
Як встановлено судом, прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Донецької облдержадміністрації направлено запит № 50-2106вих-24 від 29.07.2024, де вказано про конкретні порушення законодавства під час передачі в комунальну власність Сіверській об`єднаній територіальній громаді Бахмутського району Донецької області земельної ділянки лісогосподарського призначення та звернуто увагу на необхідність вжиття обласною державною адміністрацією, як розпорядником земель цієї категорії, заходів щодо захисту порушених прав та інтересів.
У відповідь Донецька обласна військова адміністрація листом № 03/24-3957/4-24 від 27.08.2024 повідомила, що у зв`язку з тим, що територія Сіверської міської територіальної громади Бахмутського району Донецької області належить до місцевості, на якій ведуться активні бойові дії, відсутні достатні підстави для звернення до суду із позовом про захист інтересів держави щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033. З огляду на викладену позицію у своєму листі, Донецька обласна державна адміністрація проти подання прокурором позову в його інтересах не заперечувала та не висловлювала ініціативи щодо звернення до суду, про наміри самостійно звернутися з позовом не заявила, водночас не спростувала й твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства.
Листом від 21.07.2025 №50-2118вих-25 прокуратура повідомила Донецьку обласну державну адміністрацію, Донецьку обласну військову адміністрацію про представництво інтересів держави шляхом звернення до Господарського суду Донецької області з відповідним позовом.
Враховуючи вище викладені обставини, суд вважає, що прокуратурою було дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».
Отже, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, повноваження якої тимчасово виконує Донецька обласна військова адміністрація у даній справі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, господарський суд встановив
Відповідно до наказу №482-СГ від 24.01.2020 Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області “Про проведення державної інвентаризації земель” відбулась інвентаризація земель на території Донецької області загальною площею 51000,0000га несформованих земельних ділянок державної власності та земельних ділянок державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі, шляхом формування земельних ділянок для наповнення Державного земельного кадастру. 
На підставі зазначеного наказу була розроблена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності (несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі) на території Серебрянської сільської ради Бахмутського району Донецької області.
В результаті виконання робіт щодо інвентарізації земель сільськогосподарського призначення на території Серебрянської сільської ради Бахмутського району Донецької області, вказаною технічною документацією визначено, що за результатами вимірювань та обстежень було сформовано 16 земельних ділянок загальною площею 103,1080га. 
Відповідно до розпорядження №710-р від 12.06.2020 Кабінету Міністрів України “Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області” Серебрянська сільська рада увійшла до складу територій Сіверської територіальної громади.
В подальшому, Наказом №3-ОТГ від 23.11.2020 Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність”, Сіверській об`єднаній територіальній громаді у комунальну власність передано 133 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 614,5469 га, які розташовані в адміністративних межах Сіверської об`єднаної територіальної громади Бахмутського району Донецької області за межами населеного пункту згідно з актом приймання-передачі.
Як визначено у додатку (п.39) до наведеного наказу, до переліку вищевказаних земельних ділянок увійшла, зокрема, спірна земельна ділянка площею 3,973га з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033, цільове призначення зазначено як: землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).
За змістом акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 23.11.2020, Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області відповідно до наказу №3-ОТГ від 23.11.2020 передало із державної власності, а Сіверська об`єднана територіальна громада прийняла у комунальну власність Сіверської об`єднаної територіальної громади, в тому числі, і спірну земельну ділянку (п.39).
До Державного земельного кадастру 12.07.2020 внесено відомості про формування земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.03.2021, земельна ділянка, площею 3,973 га, з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 належить на праві власності Сіверській міській раді Бахмутського району Донецької області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57277208 від 25.03.2021; документи подані для державної реєстрації: наказ про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність, серія та номер: №3-ОТГ, виданий 23.11.2020; видавник: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області; акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, серія та номер: б/н, виданий 23.11.2020, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, Сіверська міська рада.
Листом №03-229 від 06.08.2024, наданому на запит прокуратури, Державне підприємство “Лиманське лісове господарство” зазначило, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 частково накладається на землі лісогосподарського призначення, які входять до лісового фонду Державного підприємства “Лиманське лісове господарство” Ямпільського лісництва; погодження на вилучення вищевказаних земельних ділянок чи зміну їх цільового призначення підприємство не надавало.
До матеріалів справи також долучені матеріали космічного знімання за період з 2018 по 2024 роки, надані у відповідь на запит прокуратури Національним центром управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України з листом №1036-4-04.03.2024 від 28.03.2024, що, за твердженням прокуратури, також підтверджує накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення.
Бахмутська окружна прокуратура Донецької області звернулась до Кабінету Міністрів України з запитом №50-2061вих24 від 25.07.202 щодо вилучення із постійного користування ДП “Лиманське лісове господарство” земель лісогосподарського призначення державної форми власності, зокрема з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033, відповідно до відповіді Секретаріату Кабінету міністрів України у листі №17938/0/2-24 від 26.07.2024, Кабінетом Міністрів рішення про вилучення з постійного користування державного підприємства “Лиманське лісове господарство” земельної ділянки із зазначеним кадастровим номером для передачі її з державної власності у комунальну власність не приймалось.
Посилаючись на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні третьої особи 1 та безпідставно віднесена до земель комунальної власності Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, прокуратура, діючи в інтересах держави, звернулася до суду з метою захисту прав Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації.

Оцінюючи позовні вимоги суд виходить з наступного. 
Статтею 15 ЦК України унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 зазначила, що судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Прокурор звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив усунути перешкоди Донецькій обласній державній адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування вчиненої 12.07.2020 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0333 площею 3,973 га, та скасування державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади в особі Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, вчиненої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.03.2021 (номер відомостей про речове право 41159647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320785514209). 
В подальшому предмет позову змінено та прокурором заявлено вимогу про витребування земельної ділянки загальною площею 2,1221 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3.973 га, в межах 26 поворотних точок, а також доповнено новими позовними вимогами, а саме про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033, проведену 22.03.2021 на підставі рішення державного реєстратора Лиманської міської ради Скляровой К.Л., індексний номер рішення про державну реєстрацію 57277208 від 25.03.2021, номер відомостей про речове право 41159647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320785514209, а також про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033 з цільовим призначенням – землі сільськогосподарського призначення у Державному земельному кадастрі.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Зазначені способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Територіальна громада в особі Сіверскої міської ради Бахмутського району Донецької області є особою, за якою зареєстроване право власності на спірну частину земельної ділянки, та за принципом реєстраційного підтвердження володіння є володільцем такого об`єкта. Натомість держава в особі Донецької обласної державної адміністрації, за якою не зареєстроване право власності на такий об`єкт, не є його володільцем. Договірні відносини між радою та адміністрацією щодо спірного майна відсутні, оскільки відповідна земельна ділянка набута радою на підставі рішення органу державної влади. Звідси належному способу захисту прав у спірних правовідносинах відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна від відповідача, за яким зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, зазначила, що у разі часткового накладання спірної земельної ділянки на земельну ділянку позивача, витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається.
Для вирішення подібних спорів земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Таке втручання не може визнаватися законним. Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством. 
Отже, у такому випадку належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки.
Судом також враховано, що реалізація основної позовної вимоги про віндикацію є можливою винятково за умови припинення права власності відповідача на новостворену земельну ділянку, яка протиправно набута ним з істотними правопорушеннями, оскільки складається як із ділянок, на які відповідач має право, так і з частини ділянки, на яку він законного права не має, що виключає можливість збереження за ним права власності на цю ділянку цілком.
З огляду на предмет і підстави заявленого прокурором позову, належним способом захисту порушеного права у справі, що розглядається, є віндикаційний позов, а саме, позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається, а також похідними від нього вимогами про скасування вчиненої у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки та скасування державної реєстрації права комунальної власності, вчиненої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що відповідає заявленим вимогам, викладеним у заяві про зміну предмету позову. 

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються Земельним кодексом України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.
Положеннями ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі лісогосподарського призначення.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (ч. 2 ст. 1 Лісового кодексу України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 Земельного кодексу України (далі ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (ч.1 ст.56 ЗК України).
Згідно з нормами ст. 55, 57 ЗК України, до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурнооздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Визначення поняття «землі лісогосподарського призначення» також закріплено у ст. 5 Лісового кодексу України, відповідно до якої до таких земель належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.
До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Статтею 7 Лісового кодексу України передбачено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. 
Згідно з ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній і приватній власності.
За приписами статті 45 Лісового кодексу України лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об?єкта лісовпорядкування. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов?язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів (ст.48 Лісового кодексу України).
Відповідно до пункту 1 Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2007 №848, Державний лісовий кадастр та облік лісів ведеться Державним лісовим агентством України (Держлісагентством) за єдиною для усіх лісів системою за рахунок коштів державного бюджету з метою забезпечення ефективної організації охорони і захисту лісів, їх раціонального використання та відтворення, здійснення постійного контролю за якісними і кількісними змінами в лісовому фонді.
Наказом Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 №119 було створено Українське державне проектне виробниче об`єднання (ВО «Укрдержліспроект»), засноване на державній власності, яке належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, та було створено з метою проведення лісовпорядкування на всій території України, яке включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони і захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Окрім інших функцій, згідно з пунктом 3.2.8. Статуту ВО «Укрдержліспроект» забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду, зокрема: - здійснення в межах господарств впорядкування лісового фонду України; - визначення меж і внутрішньогосподарську організацію території лісового фонду, що перебуває у користуванні постійних лісокористувачів; - виконання топографо-геодезичних робіт і спеціального картографування лісів; - формування повидільних і інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. 
Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.
Судом встановлено, що на запит прокуратури ВО «Укрдержліспроект» надав картографічні матеріали з нанесеними межами, в тому числі кварталу 188 Ямпільського лісництва ДП «Краснолиманський лісгосп» за матеріалами лісовпорядкування 2019 року та межами земельних ділянок згідно з наданими кадастровими номерами, в тому числі і щодо спірної земельної ділянки. З наданого фрагменту картографічних матеріалів вбачається, що спірна земельна ділянка частково накладається на квартал 188.
Згідно п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.
Отже, планово-картографічні матеріали можуть бути належним доказом у справі, виходячи зі змісту інформації, яку вони містять.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 05.02.2025 у справі №911/164/21. Також подібні за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду від 21.01.2015 у справі № 6-224цс14, від 01.07.2015 у справі № 6-50цс15, від 01.03.2018 у справі № 911/2049/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 13.06.2018 у справі № 369/1777/13-ц, від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16.
Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України .
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 24.12.2014 року № 6-212цс14, від 25.01.2015 року у справі № 6-224цс14, від 23.12.2015 року № 6-377цс15, постанові Верховного Суду від 13.06.2018 №278/1735/15-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц.
Отже, земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної власності є неправомірною.
Із наявних матеріалів справи вбачається, що Державним підприємством «Лиманське лісове господарство» на запит Бахмутської окружної прокуратури було надано відповідь №03-73 від 01.04.2024, в якій зазначено, що співставивши ділянки, в тому числі з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 публічної кадастрової карти з квартальною сіткою планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування виявлено, що така земельна ділянка накладається на землі лісогосподарського призначення, які входять до лісового фонду Державного підприємства «Лиманське лісове господарство» Ямпільського лісництва, в тому числі, у кварталі 188. Крім того, зазначено, що погодження на вилучення земельної ділянки чи зміну її цільового призначення Державне підприємство «Лиманське лісове господарство» не надавало. До вказаного листа було додано планово-картографічні матеріали по Ямпільському лісництву Державного підприємства «Лиманське лісове господарство» (квартал 188).
Крім того, у листі №03-229 від 06.08.2024 ДП «Лиманський лісгосп» зазначило, що згідно з матеріалами лісовпорядкування квартал 188 відноситься до Національного природного парку «Святі гори» (зона регульованої рекреації).
Національний природний парк «Святі гори» був створений Указом Президента України №135/97 від 13.02.1997 на території Краснолиманського та Слов`янського районів Донецької області. Відповідно до додатку №2 до вказаного Указу землекористувачем, землі якого включаються до складу Національного природного парку «Святі гори» (без вилучення), зокрема, є Краснолиманське державне лісогосподарське підприємство (нині – Державне підприємство «Лиманське лісове господарство»), у тому числі, Ямпільське лісництво.
Також, Бахмутська окружна прокуратура зверталась із запитом про надання інформації до Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України, в якому просила надати знімки аерокосмічних систем нагляду та контролю, в розрізі відомостей, за допомогою яких можливо встановити станом на 2020 рік розташування земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 (площею 3,973га) та по теперішній час в межах земель державного лісового фонду.
Національний центр управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України надав відповідні графічні матеріали.
Згідно інформації, що зазначена ДП «Лиманське лісове господарство», територія Ямпільського лісництва знаходиться в зоні проведення активних бойових дій, забруднена вибухонебезпечними предметами та замінована, доступ до спірних лісових ділянок відсутній. У зв`язку з цим проведення натурного обстеження меж цих лісових ділянок, у тому числі земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 на даний час є неможливим.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується, що на момент проведення інвентаризації земельна ділянка, яка зареєстрована у Державному земельному кадастрі з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033, перебувала в постійному користуванні Державного підприємства «Лиманське лісове господарство».
Відповідно до ч. 1-2 статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Частиною 5 ст. 149 Земельного кодексу України передбачено, що районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев?ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства; будівництва об?єктів, пов?язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті.
Секретаріат Кабінету Міністрів України в листі від 26.07.2024 повідомив, що рішень про вилучення з постійного користування Державного підприємства «Лиманське лісове господарство» спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033, площею 3,973 га, для передачі з державної власності у комунальну власність не приймалось. 
Донецька обласна державна адміністрація, Донецька обласна військова адміністрація, як розпорядник земель лісового фонду, згоди на вилучення спірної земельної ділянки, яка розташована в адміністративних межах Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області за межами населених пунктів, не надавала, будь-які рішення щодо зміни її цільового призначення не приймала, а отже вказана земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею. Також вказана земельна ділянка містить явні ознаки заліснення, що підтверджується наявними в матеріалах справи картографічними матеріалами.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Суд зазначає, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред?явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Суд зазначає, що віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 907/452/20, від 05.09.2023 у справі №910/2722/22, від 25.07.2023 у справі № 914/106/22, від 27.06.2023 у справі № 916/2851/17.
Отже, з урахуванням положень статті 387 Цивільного кодексу України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 910/8298/21, від 25.07.2023 у справі №914/106/22.
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження №12-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 (провадження №12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20, пункт 70)).
Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Отже, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
У справі, що розглядається, незаконні накази органів державної влади, та відповідно державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття відповідачем власності на спірну земельну ділянку. При цьому, їх визнання незаконними та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту.
Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Подібна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справ №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження №14- 208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (провадження №12-158гс19, пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.
Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України).
Суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка площею 3,973га з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 на час прийняття наказу №3-ОТГ від 23.11.2020 Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та на цей час належить до земель державного лісового фонду та перебуває у постійному користуванні третьої особи 1.
Матеріали справи не містять жодних рішень Донецької обласної державної адміністрації чи Донецької обласної військової адміністрації на відчуження земельної ділянки та її передачу у комунальну власність, що доводить той факт, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею – без прийняття ним відповідного рішення.
Крім того, внаслідок незаконного вилучення земельної ділянки відбулася зміна цільового призначення, а саме з лісогосподарського на сільськогосподарське, а також змінився розпорядник з держави на територіальну громаду.
З інформації, що внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 є територіальна громада в особі Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області. 
Указом Президента України від 04.07.2022 №469/2022 створено Сіверську міську військову адміністрацію Бахмутського району Донецької області. 
Згідно з п.26 ч.2 ст.15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (крім вирішення питань відчуження з комунальної власності земельних ділянок та надання таких земельних ділянок в оренду на строк понад один рік). 
Верховною Радою України прийнято постанову №2542-ІХ від 30.08.2022, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні та 30 днів після його припинення чи скасування начальник Сіверської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області тимчасово уповноважений на виконання функцій міської ради як органу місцевого самоврядування, зокрема, і у сфері регулювання земельних відносин. 
Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку, в даному випадку - Сіверська міська рада Бахмутського району Донецької області, повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області.

Відповідно до ст. 63 Лісового кодексу України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Враховуючи вказані положення законодавства, віднесення земель до категорії лісогосподарського призначення пов`язане з фактом розташування на них лісу або використання їх для ведення лісового господарства, зокрема, державними спеціалізованими лісогосподарськими підприємствами.
Згідно з положеннями статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Статтею 17 ЛК України (в редакції чинній станом на дату передачі земельної ділянки) у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.
Вказана земельна ділянка на підставі наказу Головного управління Держагеокадастру у Донецькій області від 23.11.2020 №13-ОТГ передана Сіверській об`єднаній територіальній громаді, в особі Сіверської міської ради, у комунальну власність, що підтверджується актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 23.11.2020. Право власності зареєстровано 22.03.2021, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №435254861 від 14.07.2025.
Натомість, Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» (далі - ВО «Укрдержліспроект»), яким надано витяг з картографічної бази даних ДП «Краснолиманський лісгосп» Ямпільського лісництва кварталів 168, 171,183,188 в підтвердження факту накладення спірної земельної ділянки, створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування.
Вказане узгоджується з постановами Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6826/16-ц, від 24 квітня 2024 року у справі № 940/751/20.
Враховуючи зазначене, а також надані докази у вигляді скріншотів з даними геоінформаційної системи «Ліси України», вебресурсу «Відкриті дані земельного кадастру України» та Національної кадастрової системи, у вигляді поземельних книг, а також тематичні карти ретроспективного супутникового моніторингу кадастрової ділянки 1420989200:01:171:0033 факт її часткового накладення на землі державного лісового фонду Ямпільського лісництва ДП «Краснолиманський лісгосп» (нині – ДП «Лиманський лісгосп», квартал 188), суд вважає доведеним.
Статтею 117 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.
Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (ч.4 ст.122 ЗК України).
Центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, у редакції чинній станом на дату передачі земельної ділянки у комунальну власність (далі Положення від 14.01.2015 №15).
Підпунктом 31 пункту 4 Положення від 14.01.2015 №15, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.
З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га передана у комунальну власність Сіверській об`єднаній територіальній громаді, в особі Сіверської міської ради, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру від 23.11.2020 №3-ОТГ, відповідна передача підтверджується актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 23.11.2020 та реєстрацією права власності у Державному реєстрі речових прав.
При цьому, судом встановлено факт часткового накладення земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 (сільськогосподарського призначення) на землі державного лісового фонду Ямпільського лісництва ДП «Краснолиманський лісгосп» (нині – ДП «Лиманський лісгосп», квартал 188), які входять до складу Національного природного парку «Святі Гори».
Відповідно до ч.7 ст.20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. 
Згідно ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно ч. 5 ст. 149 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті.
Секретаріат Кабінету Міністрів України у відповіді на запит прокурора повідомив, що Кабінетом Міністрів України не приймались рішення про погодження зміни цільового призначення, відведення, вилучення, припинення права постійного користування Державного підприємства «Лиманське лісове господарство» земельних ділянок, в тому числі з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 (лист 17938/0/2-24 від 27.07.2024).
Також документи, на підставі яких Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області відповідно до наказу від 23.11.2020 №3-ОТГ передало із державної власності Сіверській об?єднаній територіальній громаді Бахмутського району Донецької області у комунальну власність, зокрема, земельну ділянку з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033, не містять посилань на відповідні рішення Кабінету Міністрів України.
Окрім того, згідно ст.ст. 20, 122, 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірного наказу) Головне управління Держгеокадастру у Донецькій не наділене повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.
Дії Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області щодо інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 та затвердження технічної документації із землеустрою призвели до вилучення земель державного лісового фонду та зміни їх цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також подальшої передачі їх у комунальну власність Сіверський об`єднаній територіальній громаді Бахмутського району Донецької області за відповідним актом приймання-передачі земельної ділянки на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від № 3-ОТГ від 23.11.2020 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність».
Фактично, на підставі вказаного наказу із державної власності вибула земельна ділянка, частина якої площею 2,1221 належить до земель лісового фонду. У Постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (аналогічні по суті справи зроблені висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19). Тому, під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia – «суд знає закони» (аналогічні по суті висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц). Тому суд, незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.
Враховуючи, що Донецька обласна державна адміністрація, Донецька обласна військова адміністрація, яка є розпорядником земель лісового фонду до яких відноситься спірна земельна ділянка не надавала згоди на її вилучення, будь-яких рішень щодо зміни цільового призначення такої земельної ділянки не приймала, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що вона вибула з володіння власника поза його волею.
Крім того, незаконне вилучення спірної земельної ділянки площею 3,973 га з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 призвело до зміни цільового призначення з лісогосподарського на сільськогосподарське, розпорядника з держави на територіальну громаду, а також правового статусу - державної власності на комунальну.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 30.04.2024 у справі №913/50/22, відповідно до якої для розмежування лісових ділянок комунальної та державної власності необхідно враховувати чи на момент роздержавлення ділянка відносилась до лісової.
Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями статті 153 Земельного кодексу України унормовано, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Враховуючи зазначене, наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 04.12.2020 №13-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» в частині передачі земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033, площею 3,973 га, з цільовим призначенням 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відповідає вимогам закону.
Суд зазначає, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14.
Можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.
Відповідно до п.66 постанови Великої Палати Верховного суду від 04.07.2023 у справі №373/626/17 позивач із дотриманням правил ст.ст.387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. 
Разом із тим, за висновком суду, витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 3,973 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі лісогосподарського призначення. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 виснувала, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки. Така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка, щодо якої наявні підстави для витребування, має бути належним чином ідентифікована, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж та даних щодо прив`язки цих поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі (ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Верховним Судом у постанові від 14.01.2026 у справі № 305/28/24 зазначено, що належним способом захисту порушеного права позивача є віндикаційний позов, а саме позов про витребування тієї частини земельної ділянки, яка фактично накладається шляхом визначення координат поворотних точок меж та даних про їх прив`язку до пунктів державної геодезичної мережі. 
Для вирішення подібних спорів земельна ділянка, щодо якої наявні підстави для витребування (тобто така, що накладається), має бути належним чином ідентифікована, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж та даних щодо прив`язки цих поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі (ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виходячи із викладеного, з метою визначення площі перетину земельних ділянок, розташованої в межах спірної земельної ділянки, координат окружної межі та прив`язку меж до пунктів Державної геодезичної мережі прокурором залучено інженера-землевпорядника ФОП Саприкіна О.В., який за результатами виконаних робіт надав матеріали щодо визначення площі частини земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033, що потрапляє в межі кварталу лісу 188 Ямпільського лісництва ДП «Лиманський лісгосп», яка складає 2,1221 га, а також визначено координати меж цієї земельної ділянки, яка знаходиться в межах зазначеної земельної ділянки та прив`язку меж до пунктів Державної геодезичної мережі. Копії вказаних матеріалів долучені до матеріалів справи.
Так, з вказаних матеріалів вбачається, що загальна площа спірної частини земельних ділянок складає 2,1221 га, з наступними координатами: 1) Х 5409897,9000 Y 6276136,2700; 2) Х 5409889,7400 Y 6276142,2800; 3) Х 5 409 880,5000 Y 6 276 144,6000; 4) Х 5 409 872,8591 Y 6 276 144,7330; 5) Х 5 409 888,9323 Y 6 276 017,8348; 6) Х 5 409 896,3500 Y 6 275 973,9200; 7) Х 5 409 913,8634 Y 6 275 937,9729; 8) Х 5 409 925,2038 Y 6 275 917,2958; 9) Х 5 409 986,6032 Y 6 275 822,2954; 10) Х 5 410 014,4236 Y 6 275 775,4773 11) Х 5 410 033,6800 Y 6 275 747,6000; 12) Х 5 410 099,6000 Y 6 275 638,5300; 13) Х 5 410 152,0801 Y 6 275 572,2424; 14) Х 5 410 175,3743 Y 6 275 596,8278; 15) Х 5 410 141,8300 Y 6275 635, 3600; 16) Х 5 410 106,8100 Y 6 275 685, 3400; 17) Х 5 410 084,4800 Y 6275 724,6300; 18) Х 5 410 057,0490 Y 6 275 771,3090; 19) Х 5 410 013,0800 Y 6 275 843,5000; 20) Х 5 409 976,2700 Y 6 275 902,5100, 21) Х 5 409 948,7700 Y 6 275 945,7400; 22) Х 5 409 935,0600 Y 6 275 969,7800; 23) Х 5 409 931,2100 Y 6 275 981,0300; 24) Х 5 409 925, 3600 Y 6 276 026,9500; 25) Х 5 409 910,6800 Y 6 276 115,1600; 26) Х 5 409 905,6000 Y 6 276 129,6500.
Суд зазначає, що у листі №03-229 від 06.08.2024 ДП “Лиманське лісове господарство” вказало, що згідно з матеріалами лісовпорядкування, зокрема, квартали 183, 188 з наявними виділами, які входять до них, відносяться до НПП “Святі Гори”, зона регульованої рекреації. 
Господарський суд приймає до уваги інформацію (лист від 16.08.2024 №01-08/965) Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, в якій зазначено, що внаслідок повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, було окуповано значну частину території Донецької області, зруйновано адміністративну будівлю Донецького обласного управління лісового та мисливського господарства, розташованого в м. Лиман, вулиця Костянтина Гасієва, будинок 1”А”. При цьому знищено робочу документацію за попередні роки (картографічні матеріали).
Статтею 1 Закону України «Про топографо-геодезичну та картографічну діяльність» передбачено, що топографо-геодезичні та картографічні роботи - це процес створення геодезичних, топографічних і картографічних матеріалів, даних, топографо-геодезичної та картографічної продукції.
За змістом ст.791, 184 Земельного кодексу України, формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок, землеустрій передбачає, зокрема, встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок, проведення топографо-геодезичних, картографічних, ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень і розвідувань земель.
Суд зауважує, що в межах даної справи необхідно встановити саме межі перетину вже сформованих земельних ділянок з встановленими межами та координатами, а не сформувати нову земельну ділянку. 
До того, ж загальновідомим є факт того, що Сіверська міська територіальна громада, згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025, з 24.02.2022 по 06.08.2024 відносилася до території можливих бойових дій, з 07.08.2024 по 21.01.2026 була віднесена до територій активних бойових дій, а з 22.01.2026 та по теперішній час є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України, що унеможливлює проведення будь-яких робіт безпосередньо на місцевості.
При цьому, відповідно до ст.25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» поземельна книга є документом Державного земельного кадастру, який, зокрема, містить відомості про земельну ділянку: а) кадастровий номер; б) площу; в) місцезнаходження (адміністративно-територіальна одиниця); г) склад угідь; ґ) цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); є) відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; ж) кадастровий план земельної ділянки; з) дату державної реєстрації земельної ділянки.
Банк геодезичних даних - система, що складається з баз даних геодезичних пунктів (супутникових, геодезичних, нівелірних, гравіметричних), системи керування базами даних геодезичних пунктів і прикладного програмного забезпечення для оброблення, зберігання та захисту даних, організації доступу до геодезичної інформації. Геодезичні, супутникові, нівелірні та гравіметричні дані, отримані в результаті топографо-геодезичної і картографічної діяльності, підлягають обліку, обробленню та збереженню в установленому законодавством порядку, що є основою банку геодезичних даних. Банк геодезичних даних формується з: результатів супутникових спостережень, які реєструються та накопичуються станціями спостережень глобальних навігаційних супутникових систем (дані траєкторних, метеорологічних, тропосферних та іоносферних вимірювань); результатів вимірювань та вирівнювання геодезичних, нівелірних і гравіметричних мереж, координат і висот пунктів, інших кількісних та якісних характеристик елементів Державної геодезичної мережі; відомостей про геодезичні знаки і центри геодезичних пунктів на території країни (п.п.2, 41, 42 Порядок побудови Державної геодезичної мережі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 №646). Тобто банк геодезичних даних сформований в результаті топографо-геодезичної і картографічної діяльності.
Враховуючи, що поземельні книги щодо спірних земельних ділянок містять координати поворотних точок меж земельних ділянок, а отримані виписки з Банку геодезичних даних містять координати та висоти пунктів ДГМ, інженером землевпорядником правомірно визначено площу частини земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033, що потрапляє в межі кварталу лісу 188 Ямпільського лісництва ДП «Лиманський лісгосп», а також прив`язку меж до пунктів Державної геодезичної мережі, та надані матеріали підтверджують площу та координати перетину земельних ділянок. 
Набуття відповідачем у власність частини земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням земельного законодавства порушує права та інтереси держави в особі Донецької обласної державної адміністрації в частині права вільного володіння і розпорядження частиною земельної ділянки загальною площею 2,1221 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га, а також права Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, яке є правонаступником ДП «Лиманське лісове господарство», в частині права користування нею, у зв`язку з чим вона підлягає поверненню позивачу.
З огляду на викладене суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування земельної ділянки загальною площею 2,1221 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га, в межах 26 поворотних точок.

Щодо позовних вимог в частині скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033, проведену 22.03.2021 на підставі рішення державного реєстратора Лиманської міської ради Скляровой К.Л., індексний номер рішення про державну реєстрацію 57277208 від 25.03.2021, номер відомостей про речове право 41159647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320785514209, а також скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033 з цільовим призначенням – землі сільськогосподарського призначення у Державному земельному кадастрі, суд зазначає наступне. 
Земельна ділянка, насамперед, є частиною земної поверхні і в цьому контексті застосовна стаття 79 ЗК України. Проте, не можна залишити поза увагою зміст статті 79-1 ЗК України, яка визначає, що земельна ділянка стає оборотоздатною винятково з моменту її формування, яке завершується присвоєнням кадастрового номера й здійсненням її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, за висновком суду, у земельної ділянки подвійний правовий режим: з одного боку, вона є частиною земної поверхні, а з іншого - відомості в державному реєстрі є неодмінними для того, щоб земельна ділянка стала оборотоздатною.
Відповідно, залишаючись незмінно певними частинами земної поверхні, спірна земельна ділянка тим не менш припинила своє існування в розумінні статті 79-1 ЗК України, оскільки безпосередньо на неї вже не зареєстровані будь-які речові права за позивачем у відповідному державному реєстрі. 
Відтак у цій справі предмет спору (внаслідок незаконних дій її незаконного володільця) зазнав змін і став частиною нового об`єкта речових прав, що включає, поряд із належним позивачу майном, також й інше майно, законність набуття якого позивач не оспорює. Як наслідок, реалізація основної позовної вимоги про віндикацію є можливою винятково за умови припинення права власності відповідача на новостворену земельну ділянку, яка протиправно набута відповідачем з істотними вадами, оскільки складається як із ділянки, на яку відповідач має право, так і з ділянки, на яку він законного права не має, що виключає можливість збереження за ним права власності на цю ділянку цілком. Та обставина, що новостворена земельна ділянка як окремий об`єкт цивільних прав не може правомірно належати відповідачу, має наслідком скасування її державної реєстрації.
Відтак вибрані прокурором способи захисту є абсолютно виправданими, в іншому разі - досягнення для позивача позитивного результату вимагатиме від нього непропорційних зусиль задля відновлення його порушеного права власності і не приведе до дієвого вирішення наявного спору.
Таке рішення не впливатиме на права відповідача на ту частину спірної земельної ділянки, яка йому правомірно належить, та на формування на основі неї нової ділянки, а тому права на неї можуть бути зареєстровані у Державному земельному кадастрі за цим відповідачем.
Отже, за висновком суду, правомірними та ефективними способами захисту прав позивача, крім вимоги про витребування спірного майна, яка для спірних відносин є основним способом захисту, також є припинення речових прав відповідача на новостворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації.
З огляду на те, що державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться винятково за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку, то для виконання рішення про витребування спірних земельних ділянок потрібно також вирішити питання про припинення речового права на об`єднану земельну ділянку та про скасування її державної реєстрації. Тому у випадку, коли земельна ділянка включає як землі, які належать неволодіючому власнику, так і землі, що належать новому володільцю, ефективний спосіб захисту має усувати перешкоди позивачу в поновленні права володіння первісною земельною ділянкою шляхом припинення речових прав на новостворену (об`єднану) земельну ділянку, скасування її державної реєстрації та витребування спірних земельних ділянок. Це дозволить поновити права неволодіючого власника спірних земельних ділянок, наскільки це можливо, не створюючи стан невизначеності у відносинах між сторонами спору, не вимагаючи від них надалі вчинення дій для вичерпання конфлікту та не породжуючи подальших судових спорів.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 по справі №911/906/23, з огляду на подвійний правовий режим земельної ділянки, реалізація основної позовної вимоги про витребування земельної ділянки є можливою винятково за умови одночасного припинення речових прав на новостворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації. Тож правомірними та ефективними способами захисту порушених прав законного власника земельної ділянки, що перебуває в чужому незаконному володінні іншої особи, за заявою якої проведено державну реєстрацію нової земельної ділянки, що включає в себе спірну земельну ділянку, є припинення речових прав на новоутворену (об`єднану) земельну ділянку, скасування державної реєстрації цієї ділянки та витребування спірної земельної ділянки в координатах, межах та конфігурації, що була передана попередньому власнику.
Частиною 13 ст. 79-1 ЗК України, ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, передбачено вичерпний перелік підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Зокрема, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується, поміж іншого, у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
При цьому, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки.
Відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації набувають статусу архівних за рішенням Державного кадастрового реєстратора, відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи, зберігаються в Державному земельному кадастрі постійно разом з відомостями відповідного Державного кадастрового реєстратора, дату та час набуття статусу архівних такими відомостями.
З огляду на викладене, єдиною підставою для скасування в Державному земельному кадастрі незаконної державної реєстрації земельної ділянки є судове рішення про скасування такої державної реєстрації.
Разом з тим, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки, у відповідності до ч. 10 ст. 79-1 ЗК України, здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється згідно Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. ст. 125, 126 ЗК України).
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у відповідності до ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Однією із підстав проведення державної реєстрації права власності є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
У відповідності до ч. 4 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку.
У разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному реєстрі прав закриваються розділ та реєстраційна справа щодо цього об`єкта нерухомого майна, які не підлягають поновленню, а присвоєний йому реєстраційний номер скасовується (ст. 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону.
У разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.
Зважаючи на те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Державному земельному кадастрі державної реєстрації з порушенням вимог чинного законодавства зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку лісового фонду державної власності, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033 з цільовим призначенням – землі сільськогосподарського призначення, та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033, проведену 22.03.2021 на підставі рішення державного реєстратора Лиманської міської ради Скляровой К.Л., індексний номер рішення про державну реєстрацію 57277208 від 25.03.2021, номер відомостей про речове право 41159647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320785514209.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18.
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. (ч. 2 ст. 152 ЗК України).
Перелік способів захисту земельних прав викладений у ч. 3 ст. 152 ЗК України, якою, зокрема передбачено і застосування інших, передбачених законом способів.
Згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в п. 72 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (п. 36), від 16.01.2019 у справі № 755/9555/18 (п. 25), від 21.08.2019 у справі № 805/2857/17-а, від 15.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц (п. 24), від 26.02.2020 у справі № 287/167/18-ц (п. 52).
З огляду на наведене реалізація основної позовної вимоги про віндикацію є можливою винятково за умови припинення права власності відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033, оскільки складається як із ділянки, на яку відповідач має право, так і з частини земельної ділянки, на яку він законного права не має, що виключає можливість збереження за ним права власності на цю ділянку цілком. Та обставина, що новостворена земельна ділянка як окремий об`єкт цивільних прав не може правомірно йому належати, має наслідком скасування її державної реєстрації.
За висновком суду, у спірних правовідносинах за жодних умов такі згадані способи захисту, як припинення речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 та скасування її державної реєстрації, не можуть бути застосовані окремо як самостійні способи, бо їхнє призначення полягає в забезпеченні реалізації віндикації як основного способу відновлення порушеного права.
У зв`язку з вищевикладеним суд враховує й те, що для виконання судового рішення потрібно буде внести відомості до Державного земельного кадастру про межі витребуваної земельної ділянки та здійснити державну реєстрацію цих фактично новостворених ділянок [оскільки присвоєння земельній ділянці скасованого кадастрового номера законодавством не встановлено], яка можлива лише за заявою власника ділянки. 
Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що обраний прокурором спосіб захисту порушених прав держави є ефективним, відповідає змісту порушеного права та інтересу, є похідним у даному випадку від вимоги про витребування земельної ділянки в межах поворотних точок згідно координат, та з урахуванням принципу процесуальної економії призведе до реального відновлення інтересів держави у спірних правовідносинах, який узгоджується з положеннями ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України. 
Тому, за висновком суду, позовні вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033, проведену 22.03.2021 на підставі рішення державного реєстратора Лиманської міської ради Скляровой К.Л., індексний номер рішення про державну реєстрацію 57277208 від 25.03.2021, номер відомостей про речове право 41159647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320785514209, а також скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033 з цільовим призначенням – землі сільськогосподарського призначення у Державному земельному кадастр, також підлягають задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: баланс ймовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо судових витрат 

Відповідно до ч.2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України “Про судовий збір” у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Разом із тим, за змістом частини 1 ст. 7 Закону України “Про судовий збір” сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.
Як вбачається з матеріалів справи, прокурором сплачено судовий збір на загальну суму 7267,20 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1346 від 18.07.2025 про сплату судового збору в розмірі 4844,80грн. та платіжною інструкціїю №399 від 23.03.2026 на суму 2422,40 грн.
Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку щодо можливості повернення прокурору з державного бюджету 50% судового збору, що становить 3633,60 грн, після надходження відповідного клопотання прокурора про повернення судового збору. Решта 50% сплаченого судового збору відповідно до положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 130, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Заступника керівника Бахмутської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Донецької обласної військової адміністрації, Донецької обласної державної адміністрації до Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області про витребування земельної ділянки загальною площею 2,1221 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га, в межах 26 поворотних точок згідно вказаних у заяві координат, скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та скасування державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, задовольнити.
Витребувати у Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області (84522, Донецька область, Бахмутський р-н, м. Сіверськ, вул. Центральна, буд. 8; код ЄДРПОУ: 04053097) повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області (84522, Донецька область, Бахмутський р-н, м.Сіверськ, вул. Центральна, буд. 8; код ЄДРПОУ: 44762032) на користь держави в особі Донецької обласної державної адміністрації (84306, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Олекси Тихого, буд.6; код ЄДРПОУ 00022473) земельну ділянку загальною площею 2,1221 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1420989200:01:171:0033 площею 3,973 га, в межах 26 поворотних точок за наступними координатами: 1) Х 5409897,9000 Y 6276136,2700; 2) Х 5409889,7400 Y 6276142,2800; 3) Х 5 409 880,5000 Y 6 276 144,6000; 4) Х 5 409 872,8591 Y 6 276 144,7330; 5) Х 5 409 888,9323 Y 6 276 017,8348; 6) Х 5 409 896,3500 Y 6 275 973,9200; 7) Х 5 409 913,8634 Y 6 275 937,9729; 8) Х 5 409 925,2038 Y 6 275 917,2958; 9) Х 5 409 986,6032 Y 6 275 822,2954; 10) Х 5 410 014,4236 Y 6 275 775,4773 11) Х 5 410 033,6800 Y 6 275 747,6000; 12) Х 5 410 099,6000 Y 6 275 638,5300; 13) Х 5 410 152,0801 Y 6 275 572,2424; 14) Х 5 410 175,3743 Y 6 275 596,8278; 15) Х 5 410 141,8300 Y 6275 635, 3600; 16) Х 5 410 106,8100 Y 6 275 685, 3400; 17) Х 5 410 084,4800 Y 6275 724,6300; 18) Х 5 410 057,0490 Y 6 275 771,3090; 19) Х 5 410 013,0800 Y 6 275 843,5000; 20) Х 5 409 976,2700 Y 6 275 902,5100, 21) Х 5 409 948,7700 Y 6 275 945,7400; 22) Х 5 409 935,0600 Y 6 275 969,7800; 23) Х 5 409 931,2100 Y 6 275 981,0300; 24) Х 5 409 925, 3600 Y 6 276 026,9500; 25) Х 5 409 910,6800 Y 6 276 115,1600; 26) Х 5 409 905,6000 Y 6 276 129,6500.
Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033, проведену 22.03.2021 на підставі рішення державного реєстратора Лиманської міської ради Скляровой К.Л., індексний номер рішення про державну реєстрацію 57277208 від 25.03.2021, номер відомостей про речове право 41159647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2320785514209.
Скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 3,973 га, кадастровий номер 1420989200:01:171:0033 з цільовим призначенням – землі сільськогосподарського призначення у Державному земельному кадастрі..
Стягнути з Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області (84522, Донецька область, Бахмутський р-н, м. Сіверськ, вул. Центральна, буд. 8; код ЄДРПОУ: 04053097) повноваження якої виконує Сіверська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області (84522, Донецька область, Бахмутський р-н, м.Сіверськ, вул. Центральна, буд. 8; код ЄДРПОУ: 44762032) на користь Донецької обласної прокуратури (87500, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Університетська, будинок 6, код ЄДРПОУ 25707002, р/р № UA918201720343180002000016251, Держказначейська служба України м.Київ, МФО - 820172, отримувач - Донецька обласна прокуратура) витрати зі сплати судового збору в розмірі 3633,60 грн.
Видати накази після набрання рішенням законної сили.
У судовому засіданні 18.08.2026 підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 28.08.2026.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Ю.С. Зельман