П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 року м. Київ

Справа № 368/347/25 
Провадження № 22-ц/824/7936/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 08 липня 2026 року
Повний текст постанови складено 09 липня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

сторони: позивач ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною  ОСОБА_1 , подану адвокатом Ісламовою Валерією Михайлівною на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 грудня 2025 року, ухваленого у складі судді Шевченко І.І.,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.
Позов обґрунтовано тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Ленінградським РУ ГУ МВС України в місті Києві 26.06.1998 року, РНОКПП НОМЕР_2 .
Підтвердженням цих обставин є свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 04.10.2024 року видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Так, після смерті померлого ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно померлого. На час своєї смерті померлий ОСОБА_3 був зареєстрований один в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Ця інформація підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади № 110422327 від 10.04.2024 року, яка знаходиться в матеріалах справи.
Померлий ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 за життя склав заповіт, яким заповів належну йому земельну ділянку, площею 3,047 (га), яка має кадастровий номер: 3222288800:02:323:0034, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1772836432222, номер запису про право власності: 30437778 своєму рідному брату, позивачу - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Разом з тим, окрім позивача (який являється спадкоємцем майна померлого за заповітом), є спадкоємець першої черги за законом після смерті померлого ОСОБА_3 - син померлого ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ).
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області 16 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 , представник позивача Ісламова В.М. до ОСОБА_2 , третя особа: Дванадцята Київська нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим шестимісячний строк для прийняття спадщини сплив 30 вересня 2024 року, тоді як позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини лише 26 лютого 2025 року, а до суду з цим позовом 12 березня 2025 року.
Суд першої інстанції встановив, що позивач не проживав постійно разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому для прийняття спадщини мав подати нотаріусу заяву у строк, визначений статтею 1270 ЦК України. При цьому суд дійшов висновку, що наведені позивачем причини пропуску строку не підтверджують наявності об`єктивних, непереборних та істотних труднощів, які унеможливлювали своєчасне подання заяви про прийняття спадщини.
Зокрема, суд першої інстанції врахував, що медичні документи позивача підтверджують його лікування у 2022 році та встановлення інвалідності у 2025 році, однак не підтверджують перебування позивача на лікуванні або такий стан здоров`я саме у період із 30 березня 2024 року до 30 вересня 2024 року, який би об`єктивно унеможливлював звернення до нотаріуса. Суд також зазначив, що похилий вік, проживання в іншому населеному пункті, перебування членів сім`ї на військовій службі, юридична необізнаність або пасивна поведінка спадкоємця самі по собі не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник  ОСОБА_1 адвокат Ісламова В.М. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, на думку апелянта, неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та не надав належної оцінки тому, що державний нотаріус після відкриття спадкової справи не вчинив усіх необхідних дій для повідомлення спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини та про наявність заповіту.
Посилається на те, що у спадковій справі № 420/2024 після смерті ОСОБА_3 містилися відомості про наявність заповіту на ім`я ОСОБА_1 , однак нотаріус не направив йому повідомлення, не здійснив виклик спадкоємця за заповітом та не розмістив відповідного оголошення у пресі. На думку апелянта, така бездіяльність нотаріуса є істотною обставиною, яка впливає на оцінку поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Також зазначає, що особа не може реалізувати право спадкоємця за заповітом, не знаючи про наявність такого заповіту, а тому суд першої інстанції помилково не врахував висновки Верховного Суду щодо обов`язку нотаріуса повідомляти спадкоємців за заповітом про відкриття спадщини та про наявність заповіту.
Правом подання відзиву , передбаченого ст.360 ЦПК України, інші сторони не скористалися.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ісламова В.М. підтримала доводи апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як убачається з матеріалів справи, 30.03.2024 року помер брат позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Ленінградським РУ ГУ МВС України в місті Києві 26.06.1998 року, РНОКПП НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 04.10.2024 року, видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Після смерті померлого ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно померлого. На час своєї смерті померлий ОСОБА_3 був зареєстрований один в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Ця інформація підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади № 110422327 від 10.04.2024 року.
Померлий ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 за життя склав заповіт, яким заповів належну йому земельну ділянку, площею 3,047 (га), яка має кадастровий номер: 3222288800:02:323:0034, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1772836432222, номер запису про право власності: 30437778 своєму рідному брату, позивачу - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Разом з тим, окрім позивача (який являється спадкоємцем майна померлого за заповітом), є спадкоємець першої черги за законом після смерті померлого ОСОБА_3 - син померлого ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 лютого 2025 року № 937/02-31 державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. за наслідками поданої позивачем заяви про видачу свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою Київська область, Кагарлицький район, Черняхівська сільська рада, кадастровий номер:3222288800:02:323:323:0034, яка належала померлому брату Позивача - ОСОБА_3 , оскільки згідно зі ст. 1270, 1272 Цивільного кодексу України ОСОБА_1 (позивач) пропустив передбачений законодавством шестимісячний строк встановлений для прийняття спадщини після смерті - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків, тобто спадщини, від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців.
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Зміст наведеної норми свідчить про те, що прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом спадкоємця, реалізація якого залежить від його волевиявлення, однак таке волевиявлення має бути здійснене у спосіб та у строк, визначений законом, оскільки після спливу встановленого строку виникає стан правової визначеності для інших спадкоємців та осіб, права яких пов`язані зі спадковим майном.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або, у сільських населених пунктах, уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Отже, спадкоємець, який не проживав постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не набуває статусу такого, що прийняв спадщину автоматично, а повинен протягом шести місяців із дня відкриття спадщини подати відповідну заяву нотаріусу.
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
З аналізу цієї норми вбачається, що визначення додаткового строку для прийняття спадщини не є автоматичним наслідком самого факту пропуску строку та не є способом поновлення строку лише з міркувань доцільності чи справедливості. Такий додатковий строк може бути визначений лише за умови доведення спадкоємцем двох взаємопов`язаних обставин: по-перше, наявності реальних перешкод для подання заяви про прийняття спадщини у встановлений строк; по-друге, поважності таких перешкод, тобто їх об`єктивного, непереборного та істотного характеру.
Верховний Суд у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 405/7111/19-ц сформулював правовий висновок про те, що під час оцінки поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини суд має розмежовувати два періоди: період, визначений законом для прийняття спадщини, тобто шість місяців із дня її відкриття, та період від закінчення цього строку до моменту звернення особи до нотаріуса або до суду. При цьому першочергове значення має саме наявність об`єктивних і непереборних перешкод у межах шестимісячного строку, а інші періоди можуть мати значення лише тоді, коли такі перешкоди виникли у межах строку для прийняття спадщини та тривали надалі.
Верховний Суд у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22 також виходив із того, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є лише такі обставини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій щодо прийняття спадщини. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 звернула увагу на те, що неподання заяви про прийняття спадщини умисно чи з необережності, тобто через пасивну поведінку спадкоємця, не може бути підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а тривалість пропуску строку та поведінка спадкоємця після того, як він дізнався або мав дізнатися про обставини, пов`язані зі спадкуванням, мають істотне значення для оцінки поважності причин. 
У цій справі суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому строк для прийняття спадщини сплив 30 вересня 2024 року. Із заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса 26 лютого 2025 року, тобто майже через п`ять місяців після спливу шестимісячного строку, а з позовом до суду 12 березня 2025 року. При цьому сам позивач зазначав, що повторне свідоцтво про смерть спадкодавця отримав 04 жовтня 2024 року, однак після цього до нотаріуса звернувся лише 26 лютого 2025 року. 
Наведені обставини мають суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки вони свідчать про те, що навіть після дати, з якою позивач пов`язує отримання достовірної інформації про смерть спадкодавця, він протягом тривалого часу не вчиняв дій, спрямованих на прийняття спадщини, і не навів обставин, які б пояснювали неможливість такого звернення у період із 04 жовтня 2024 року до 26 лютого 2025 року.
Посилання апелянта на те, що він не знав про наявність заповіту, колегія суддів оцінює з урахуванням того, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту в окремих випадках дійсно може визнаватися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, однак така обставина не звільняє позивача від обов`язку довести, що саме ця необізнаність існувала у межах усього шестимісячного строку, була об`єктивною та непереборною для нього і перебувала у прямому причинному зв`язку з пропуском строку.
Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що необізнаність про заповіт не може оцінюватися формально та автоматично, оскільки суд повинен враховувати конкретні обставини справи, поведінку спадкоємця, його зв`язок зі спадкодавцем, можливість дізнатися про відкриття спадщини, тривалість пропуску строку, а також те, чи вчиняла особа після отримання інформації про смерть спадкодавця або про можливість спадкування активні, своєчасні та розумні дії для реалізації своїх прав.
У цій справі позивач не довів, коли саме він дізнався про заповіт, з яких причин не міг дізнатися про нього раніше, які саме дії вчиняв для з`ясування своїх спадкових прав після отримання свідоцтва про смерть 04 жовтня 2024 року, а також чому із заявою до нотаріуса звернувся лише 26 лютого 2025 року. Саме лише посилання на те, що нотаріус не направив йому окремого повідомлення, без доведення неможливості самостійного звернення до нотаріуса або неможливості вчинення інших дій для з`ясування спадкових прав, не є достатнім для висновку про наявність поважної причини у розумінні частини третьої статті 1272 ЦК України.
Колегія суддів також враховує, що у матеріалах спадкової справи, на які посилається апелянт, міститься заява ОСОБА_2 від 09 квітня 2024 року про прийняття спадщини, інформаційна довідка зі Спадкового реєстру щодо відкриття спадкової справи, інформаційна довідка зі Спадкового реєстру щодо заповітів, а також супровідний лист приватного нотаріуса разом із копією заповіту, посвідченого від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . 
Однак наявність у спадковій справі інформації про заповіт сама по собі не доводить, що саме невчинення нотаріусом певної дії було єдиною та непереборною причиною пропуску строку, оскільки у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини суд оцінює не лише поведінку нотаріуса, а передусім поведінку самого спадкоємця та наявність у нього об`єктивних перешкод для подання заяви.
Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме; нотаріус також може здійснити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.
З аналізу цієї норми вбачається, що обов`язок нотаріуса щодо повідомлення спадкоємців пов`язаний із наявністю у нього відомостей про місце проживання або місце роботи відповідного спадкоємця, а можливість здійснення публічного виклику не означає, що невчинення такого виклику у кожному випадку автоматично створює для спадкоємця поважну причину пропуску строку. Невиконання або неналежне виконання нотаріусом окремих процесуальних дій у спадковій справі може враховуватися судом у сукупності з іншими обставинами, однак не замінює обов`язку спадкоємця довести власну об`єктивну неможливість своєчасного звернення із заявою про прийняття спадщини.
Доводи апеляційної скарги про те, що нотаріус не здійснив розшук спадкоємця за заповітом, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки позивач не довів, що нотаріусу у межах шестимісячного строку було відоме його місце проживання або місце роботи, що саме відсутність повідомлення нотаріуса унеможливила для нього прийняття спадщини, а також що після отримання свідоцтва про смерть 04 жовтня 2024 року він діяв без зволікання та вжив усіх розумних заходів для з`ясування своїх спадкових прав.
Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду щодо необхідності повідомлення спадкоємців за заповітом не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані висновки застосовуються з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, а не як безумовне правило, відповідно до якого будь-яка відсутність повідомлення нотаріуса автоматично визнається поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Крім того, колегія суддів враховує, що у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини важливим є не лише захист інтересу спадкоємця, який пропустив строк, а й забезпечення правової визначеності щодо спадкового майна та охорона прав осіб, які спадщину прийняли вчасно.
Як убачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_3 спадкову справу відкрито 09 квітня 2024 року за заявою ОСОБА_2 , який є сином спадкодавця та спадкоємцем першої черги за законом. Апелянт у своїй скарзі сам зазначає, що, крім нього як спадкоємця за заповітом, існує спадкоємець першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_2 . 
Надання позивачу додаткового строку після істотного пропуску строку для прийняття спадщини за відсутності доведених об`єктивних, непереборних та істотних перешкод означало б втручання у вже сформовані спадкові правовідносини та могло б порушити принцип правової визначеності щодо спадкоємця, який своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Саме тому у цій категорії справ суд повинен застосовувати частину третю статті 1272 ЦК України таким чином, щоб балансувати право спадкоємця, який пропустив строк, на судовий захист із правами інших спадкоємців, які діяли у межах закону та в установлений строк.
Доводи апеляційної скарги щодо стану здоров`я позивача також не спростовують висновків суду першої інстанції.
Суд першої інстанції встановив, що позивач надав медичні документи, зокрема виписку з медичної карти стаціонарного хворого за 2022 рік, а також витяг з рішення експертної команди щодо встановлення йому третьої групи інвалідності у травні 2025 року, однак ці документи не підтверджують, що саме у період з 30 березня 2024 року до 30 вересня 2024 року позивач перебував у такому стані, який об`єктивно унеможливлював подання заяви про прийняття спадщини. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки поважною причиною пропуску строку може бути не будь-який факт захворювання або наявність хронічних хвороб, а лише такий стан здоров`я, який у відповідний період фактично позбавляв особу можливості звернутися до нотаріуса особисто, через представника або шляхом направлення заяви поштовим зв`язком.
Медичні документи, які підтверджують лікування у 2022 році, не охоплюють період відкриття спадщини та шестимісячний строк для її прийняття у 2024 році. Документ про встановлення інвалідності у 2025 році також сам по собі не доводить, що протягом строку з 30 березня 2024 року до 30 вересня 2024 року позивач був позбавлений можливості реалізувати право на прийняття спадщини.
Водночас позивач не надав доказів госпіталізації, перебування у безпорадному стані, тривалого стаціонарного лікування, неможливості пересування, неможливості оформити довіреність або направити заяву поштовим зв`язком саме у межах строку, визначеного статтею 1270 ЦК України.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що наведені позивачем обставини щодо стану здоров`я не підтверджують наявності об`єктивних, непереборних та істотних труднощів для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини.
Доводи апеляційної скарги щодо похилого віку позивача, проживання у сільській місцевості, відстані між місцем проживання та місцем знаходження спадкового майна, а також перебування синів позивача на військовій службі також не можуть бути прийняті колегією суддів як підстава для скасування рішення.
Сам по собі вік спадкоємця не свідчить про неможливість подання заяви про прийняття спадщини, якщо він не поєднаний із доказами такого стану здоров`я або таких життєвих обставин, які унеможливлювали звернення до нотаріуса.
Так само проживання позивача без реєстрації у селі Черняхів Обухівського району Київської області не підтверджує наявності великої відстані або об`єктивної перешкоди для подання заяви, оскільки і місце відкриття спадщини, і нотаріальна контора, і зареєстроване місце проживання позивача знаходяться у межах Київського регіону, а закон не вимагає особистого прибуття спадкоємця до нотаріуса саме у день відкриття спадщини чи протягом певного короткого строку.
Крім того, заява про прийняття спадщини могла бути подана не лише особисто, а й надіслана поштою з дотриманням вимог нотаріального законодавства щодо засвідчення підпису, або подана через представника. Позивач не довів, що він був позбавлений можливості скористатися такими способами подання заяви.
Щодо доводів про перебування синів позивача на військовій службі, колегія суддів зазначає, що право на прийняття спадщини є особистим правом спадкоємця, а тому обставини, пов`язані з проходженням військової служби іншими членами сім`ї позивача, самі по собі не підтверджують неможливості саме позивача подати заяву про прийняття спадщини, тим більше за відсутності доказів того, що без допомоги синів він не міг звернутися до нотаріуса або оформити відповідні документи.
Не є підставою для скасування рішення і посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки кожному аргументу позивача.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суду зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Разом з тим зазначена норма не вимагає від суду дослівного відтворення та окремого багаторазового аналізу кожного формулювання сторони, якщо з мотивувальної частини рішення вбачається, що суд встановив фактичні обставини, визначив правову норму, яка регулює спірні правовідносини, оцінив основні доводи сторін та навів мотиви, з яких прийняв або відхилив відповідні аргументи.
Із рішення суду першої інстанції вбачається, що суд надав оцінку доводам позивача щодо стану здоров`я, віку, проживання, відстані, перебування членів сім`ї на військовій службі, дій нотаріуса, необізнаності про спадкування та тривалості пропуску строку, після чого дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Те, що апелянт не погоджується з правовою оцінкою суду першої інстанції, не свідчить про неповноту мотивування рішення чи про порушення статті 265 ЦПК України, якщо сама оцінка ґрунтується на досліджених доказах і відповідає нормам матеріального права.
Колегія суддів також враховує положення статей 12, 76, 77, 80, 81, 89 ЦПК України.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають можливість дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У цій справі саме позивач мав довести, що пропуск строку для прийняття спадщини був зумовлений такими обставинами, які об`єктивно та непереборно перешкоджали йому подати заяву у шестимісячний строк, однак надані ним докази у своїй сукупності не підтверджують існування таких перешкод.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Кагарлицького районного суду Київської області 16 грудня 2025 року без змін, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Ісламовою Валерією Михайлівною -залишити без задоволення.
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна