| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/58577/25 Суддя (судді) першої інстанції: Білоноженко М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чуприни О.В., суддів Попової О.Г., Говоруна О.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (надалі по тексту також – відповідач, орган пенсійного забезпечення, Управління, ГУ ПФУ у м. Києві), у якому просив:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідок ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.09.2021 №10680 та від 10.10.2024 №13/11596/с без застосування обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, та з урахуванням розміру підвищення пенсій відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", з урахуванням розміру підвищення пенсій відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 №185 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році" та з урахуванням розміру підвищення пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році", та без застосування до пенсії коефіцієнтів, передбачених статтею 46 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 №4059-ІХ та постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 №1 "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану", починаючи з 01.01.2025;
зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії, починаючи з 01.04.2019, з урахуванням розміру підвищення пенсій відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році" без обмеження максимального розміру пенсії, починаючи з 01.03.2022;
зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії, починаючи з 01.02.2023, з урахуванням розміру підвищення пенсій відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 №185 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році" без обмеження максимального розміру пенсії, починаючи з 01.03.2024, з урахуванням розміру підвищення пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році" без обмеження максимального розміру пенсії, починаючи з 01.03.2025, без застосування до пенсії коефіцієнтів, передбачених статтею 46 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 №4059-IX та постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 №1 "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану", починаючи з 01.01.2025.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що отримує пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 за №2262-XII. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 оформлено та видано довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 від 27.09.2021 за №10680 станом на 05.03.2019 та від 10.10.2024 за №13/11596/2 станом на 01.01.2023 для проведення перерахунку пенсії відповідно до статті 63 Закону №2262-XII.
На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 у справі №320/11134/25 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 18.06.2025) відповідачем проведено перерахунок пенсії на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.09.2021 за №10680, починаючи з 01.04.2019, та довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2024 за №13/11596/с, починаючи з 01.02.2023.
Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 27.10.2025 за №2600-0202-8/1188382 представнику позивача повідомлено про визначення розміру пенсії ОСОБА_1 після виконання вищезгаданого рішення суду з 01.04.2019 з урахуванням обмеження максимального розміру відповідно до статті 43 Закону №2262-XII. При обчисленні пенсії з урахуванням грошового забезпечення, визначеного на 01.01.2023 відсутні підстави для індексування пенсії з урахуванням коефіцієнтів з 01.03.2022 та з 01.03.2023; до пенсійної виплати з 01.03.2024 входить індексація пенсії, проведена у 2024 році на виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році" від 23.02.2024 за №185, а з 01.03.2025 – індексація пенсії, проведена у 2025 році на виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році" від 25.02.2025 за №209 в межах розміру пенсії 23 610,00 гривень.
На переконання позивача, орган пенсійного забезпечення неправомірно застосував обмеження пенсії максимальним розміром, що суперечить приписам статей 43, 51, 63 Закону №2262-XII, рішенню Конституційного Суду України від 20.12.2016 за №7-рп/2016, яким скасовано обмеження максимального розміру пенсії; такі дії Пенсійного фонду порушують принцип верховенства права та право позивача на належне пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим є протиправними і підлягають судовому усуненню шляхом зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок і виплату пенсії.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2026 адміністративний позов задоволено частково: 
визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідок ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.09.2021 №10680 та від 10.10.2024 №13/11596/с без застосування обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами;
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії, починаючи з 01.04.2019, з урахуванням довідки від 27.09.2021 №10680 без обмеження максимального розміру пенсії, починаючи з 01.03.2019;
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії, починаючи з 01.02.2023 на підставі довідки від 01.09.2025 №15/11297/с, з урахуванням вже виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушенням норм матеріального права, вказує про помилковість висновків у частині відсутності правових підстав для обмеження пенсії позивача максимальним розміром у зв`язку із втратою чинності частини сьомої статті 43 Закону України №2262-XII, якою передбачалося обмеження пенсій максимальним розміром, у зв`язку з ухваленням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 за №7-рп/2016. 
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_1 не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відтак у силу частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також – КАС України) відсутність останнього не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 за №2262-XII.
ІНФОРМАЦІЯ_2 оформлено та видано довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 від 27.09.2021 за №10680 станом на 05.03.2019 та від 10.10.2024 за №13/11596/2 станом на 01.01.2023 для проведення перерахунку пенсії відповідно до статті 63 Закону №2262-XII.
На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 у справі №320/11134/25 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 18.06.2025) відповідачем проведено перерахунок пенсії на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.09.2021 за №10680, починаючи з 01.04.2019, та довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2024 за №13/11596/с, починаючи з 01.02.2023.
Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 27.10.2025 за №2600-0202-8/1188382 представнику позивача повідомлено про визначення розміру пенсії ОСОБА_1 після виконання вищезгаданого рішення суду з 01.04.2019 з урахуванням обмеження максимального розміру відповідно до статті 43 Закону №2262-XII. При обчисленні пенсії з урахуванням грошового забезпечення, визначеного на 01.01.2023 відсутні підстави для індексування пенсії з урахуванням коефіцієнтів з 01.03.2022 та з 01.03.2023; до пенсійної виплати з 01.03.2024 входить індексація пенсії, проведена у 2024 році на виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році" від 23.02.2024 за №185, а з 01.03.2025 – індексація пенсії, проведена у 2025 році на виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році" від 25.02.2025 за №209 в межах розміру пенсії 23 610,00 гривень.
Згідно наявних у справ протоколів перерахунку у пенсійній справі 2601039561, з 01.04.2019 проведено перерахунок пенсії з урахуванням розміру грошового забезпечення станом на 05.03.2019, визначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.09.2021 за №10680, розмір нарахованої пенсії з надбавками становив 19 890,50 гривень, внаслідок обмеження максимальним розміром склав 14 970,00 гривень; вказане обмеження мало місце й у перерахунку з 01.03.2022.
Надалі з 01.02.2023 проведено перерахунок пенсії з урахуванням розміру грошового забезпечення станом на 01.01.2023, визначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2024 за №13/11596/с, розмір нарахованої пенсії з надбавками становив 31 381,70 гривень, внаслідок обмеження максимальним розміром склав 20 930,00 гривень; вказане обмеження мало місце й у перерахунку з 01.03.2024, 01.01.2025, 01.03.2025, 01.10.2025.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також – КАС України) розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (стаття 46 Конституції України).
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію, визначає Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 за №2262-XII (надалі по тексту також – Закон №2262-ХІІ).
За Законом №2262-XII держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 за №3668-VІ (надалі по тексту також – Закон №3668-VІ), який набрав законної сили 01.10.2011.
Відповідно до положень статті 2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Водночас Законом №3668-VI внесені зміни у статтю 43 Закону №2262-XII, які викладено в редакції Закону №3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20 грудня 2016 року.
Конституційний Суд України у Рішенні №7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Таким чином, з 20 грудня 2016 року, з урахуванням положень Рішення КСУ №7-рп/2016, у Законі України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" відсутня частина сьома статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.
Такий висновок узгоджується з позицією, що викладена в постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №127/4267/17, від 16.10.2018 у справі №522/16882/17, від 06.11.2018 у справі №522/3093/17, від 31.01.2019 у справі №638/6363/17, від 12.03.2019 у справі №522/3049/17, від 14.05.2019 у справі №591/2109/17, від 08.08.2019 у справі №522/3271/17, від 10.10.2019 у справі №522/22798/17, від 30.10.2020 у справі №522/16881/17, від 17.05.2021 у справі №343/870/17.
Поміж іншим, суд вказує, що положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону №3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон №2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-XII) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні №7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII.
При цьому приписи статті 2 Закону №3668-VI (у частині поширення її дії на Закон №2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин – змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 та Законом №3668-VI – у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону №3668-VI.
Суд також наголошує на не врахування відповідачем визнання рішенням Конституційного Суду України від 12 жовтня 2022 року №7-р(II)/2022 такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) приписи статті 2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон №2262-XII, в тім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року.
Таким чином, ухваленням вказаного рішення Конституційний Суд України вчергове наголосив, що будь-яке обмеження максимального розміру пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-ХІІ, не відповідає сутності соціальних гарантій високого рівня для осіб, на яких поширюється дія частини п`ятої статті 17 Основного Закону.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 08.04.2025 у справі №380/8998/24.
Враховуючи, що на момент виникнення спірних правовідносин нормами Закону №2262-ХІІ не передбачено будь-яких обмежень максимального розміру пенсій, призначених відповідно до зазначеного закону, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо протиправності дій відповідача, які полягають у обмеженні пенсії позивача максимальним розміром.
Аналогічний підхід застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.01.2024 у справі №160/17347/22, від 18.07.2024 у справі №300/2531/21, від 29.11.2024 у справі №380/24058/23, від 11.03.2025 року у справі №240/25897/23, від 19.03.2025 у справі №320/39247/23 та від 08.04.2025 у справі №380/8998/24.
Суд зауважує, що апеляційна скарга не містить жодних конкретних доводів, спрямованих на спростування вищезазначених висновків, зокрема у апеляційній скарзі не наведено аргументів щодо наявності обґрунтованих підстав для обмеження пенсії позивача максимальним розміром.
Враховуючи наведене колегія суддів констатує, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо протиправності дій відповідача, які полягали у обмеженні пенсії позивача максимальним розміром, у зв`язку з тим, що у спірних правовідносинах, які склались в цій справі, підлягають застосуванню норми спеціального нормативно-правового акту, яким є Закон №2262-ХІ (з урахуванням рішень Конституційного Суду України від 20.12.2016 за №7-рп/2016, від 27.02.2020 за №3-р/2020), який не передбачає будь-яких обмежень розміру пенсій.
Таким чином, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно зменшено обмежено основний розмір пенсії позивача максимальним розміром.
Поруч із цим колегія суддів зауважує, що за наслідком неповного з`ясування обставин справи судом першої інстанції помилково зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві "здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії, починаючи з 01.02.2023 на підставі довідки від 01.09.2025 №15/11297/с, з урахуванням вже виплачених сум", натомість матеріалами справи підтверджено проведення перерахунку пенсії позивача з 01.02.2023 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2024 за №13/11596/с; наведений недолік підлягає усуненню шляхом зміни резолютивної частини рішення суду із зазначенням правильних вихідних даних коментованої довідки.
Окрім цього, суд критично ставиться до зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії "без обмеження максимального розміру пенсії, починаючи з 01.03.2019", оскільки вказаний період не складав обсягу позовних вимог, а матеріалами справи не підтверджується обмеження розміру пенсії позивача максимальним розміром до проведення перерахунку з урахуванням розміру грошового забезпечення станом на 05.03.2019, визначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.09.2021 за №10680. Рішення суду першої інстанції не містить будь-якого мотивування у цій частині обраного судом способу захисту прав позивача.
Відтак слід констатувати недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що тягне за собою зміну резолютивної частини рішення суду шляхом виключення вказаної складової зобов`язальної частини.
При цьому в іншій частині висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими і підстав для їх скасування суд не вбачає.
Суд враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, між іншим, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (надалі по тексту також – ЄСПЛ) очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Крім того, у пункті 60 рішення "Helle v. Finland" (заява №20772/92) ЄСПЛ наголосив також і на тому, що суд обов`язково повинен мотивувати рішення, а не просто погоджуватися з висновками рішення суду попередньої інстанції. Вмотивованість рішення можна досягти або шляхом використання мотивів суду попередньої інстанції, або шляхом наведення власних мотивів щодо розгляду аргументів та істотних питань у справі.
Однак, варто наголосити, що в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні, ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні "Garcia Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах "Van de Hurk v. the Netherlands" (заява №16034/90, пункт 61), "Шкіря проти України" (заява №30850/11, пункт 43). Водночас, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися залежно від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.
Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях "Ruiz Torija v. Spain" (заява №18390/91, пункт 29), "Higgins and others v. France" (заява №20124/92, пункт 42), "Бендерський проти України" (заява №22750/02, пункт 42) та "Трофимчук проти України" (заява №4241/03, пункт 54).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Поруч із цим, в силу вимог частини 3 статті 308 Кодексу, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 1, 2 статті 308 КАС України).
За пунктом 4 частини 1 статті 317 Кодексу, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина 4 статті 317 КАС України).
Колегія суддів зазначає про те, що суд першої інстанції в повній мірі встановив фактичні обставини справи та надав об`єктивний та обґрунтований їх аналіз, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для зобов`язання органу пенсійного забезпечення провести перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром з 01.04.2019 та з 01.02.2023.
Разом із тим, резолютивна частина рішення суду підлягає зміні з огляду на встановлені обставини зазначення помилкових даних довідки про розмір грошового забезпечення та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у частині проведення перерахунку та виплати пенсії позивача без обмеження максимальним розміром з 01.03.2019.
В решті суд першої інстанції в повній мірі встановив фактичні обставини справи та надав об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених учасниками справи, та з додержанням норм матеріального та процесуального права, відтак підстави для його скасування чи зміни у цій частині відсутні. 
За пунктами 2, 3 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення; скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
З урахуванням встановлених в цій справі обставин та правового регулювання спірних правовідносин суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та зміні резолютивної частини рішення суду першої інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 6 статті 139 КАС України).
Перерозподіляючи між сторонами судові витрати суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).
При вирішенні питання щодо перерозподілу судових витрат колегія суддів зазначає, що зміна резолютивної частини рішення суду не тягне за собою пропорційне зменшення обсягу задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим підстави для фактичної зміни здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, – залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2026 у справі №320/58577/25, – змінити, виклавши абзаци третій та четвертий резолютивної частини у такій редакції:
"Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 по 31.01.2023, обрахованої на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.09.2021 за №10680, без обмеження максимальним розміром пенсії, з урахуванням виплачених сум.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023, обрахованої на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2024 за №13/11596/с, без обмеження максимальним розміром пенсії, з урахуванням виплачених сум".
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя  Чуприна О.В.

Суддя   Попова О.Г.

Суддя Говорун О.В.