справа № 208/4527/26
провадження № 2-а/208/57/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 р.  м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі
головуючого судді Гречаної В.Г.,
секретаря судового засідання Якимчук В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське адміністративну справу № 208/4527/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення № 385 від 08.04.2026 року,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду міста Кам`янського із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення № 385 від 08.04.2026 року.
У своїй позовній заяві позивач зазначає, щоПостановою № 385 по справi про адмiнiстративне правопорушення за частиною 3 статri 210 Кодексу України про адмiнiстративнi правопорушення вiд 08 квiтня 2026 року, винесеною начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн.
Однак вона вважає, що вищевказана постанова є незаконною, безпідставною та такою, що підлягає скасуванню.
Вищезазначена постанова по справi про адмiнiстративне правопорушення № 385 вiд 08 квiтня 2026 року є незаконною та пiдлягає скасуванню з наступних пiдстав. 
Так, зi змiсrу постанови вбачається, що за результатами розгляду справи про адмiнiстративне правопорушення установлено: «Стосовно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 подано звернення № Е5052179 про порушення вiд 06.04.2026 р в ЄДРПВР, причина: не проходження (вiдмова вiд проходження) вiйськово-лiкарської кoмiciї. Встановлено, що у гр. ОСОБА_1 вiдсутнє проходження вiйськово - лікарської комiсiя (ВЛК) для визначення стану здоров' я щодо проходження вiйськової служби. Гр. ОСОБА_1 з 22.06.2026 р. по 25.03.2026 року не з`явилася до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження ВЛК. Чим порушила правила вiйськового облiку згiдно ЗУ п.1 ст.22 «Про мобiлiзацiйну пiдготовку та мобiлiзацiю» зi змiнами, п.10 ст.1 ЗУ «Про вiйськовий облiк та вiйськову службу» зi змiнами в умовах особливого перiоду».
3 наведеного випливає, що ОСОБА_3 притягнута до адмiнiстративної вiдповiдальностi за порушення приписiв п.1 ст.22 ЗУ «Про мобiлiзацiйну пiдготовку та мобiлiзацiю», а також приписiв п.10 ст.1 ЗУ «Про вiйськовий облiк та вiйськову службу».
При цьому приписи п.1 ст.22 ЗУ «Про мобiлiзацiйну пiдrотовку та мобiлiзацiю» зводяться до того, що громадяни зобов' язанi проходити медичний огляд для визначення придатностi до вiйськовоi служби згiдно з рiшенням вiйськово- ІНФОРМАЦІЯ_4 чи вiдповiдного районного (мiського) териріального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвiдувальних органах України - за рiшенням керiвникiв вiдповiдних пiдроздiлiв або вiйськово-лiкарської кoмicії Служби зовнiшньої розвiдки України, розвiдувального органу Мiнiстерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалiзує державну полiтику у сферi охорони державного кордону. 
А приписи п.10 ст.1 ЗУ «Про вiйськовий облiк та вiйськову службу», про які йдеться в оскаржуванiй постановi - взагалi вiдсутнi, тому як дана стаття не містить пункту 10-го.
Вiдносно ОСОБА_1 07 квiтня 2026 року був складений протокол про адмiнiстративне правопорушення №6319, в якому суть адмiнiстративного правопорушення викладена наступним чином: «07.04.2026 року о 13 год. 50 хв. не проходження вiдмова вiд проходження ВЛК, п.2 роздiл II Про внесени змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист».
Пункт другий роздiлу II даного закону, має наступний змiст: «Установити, що громадяни України вiком вiд 25 до 60 рокiв, якi були визнанi обмежено придатними до вiйськовоi служби до набрання чинностi цим Законом (крiм осiб, визнаних в установленому порядку особами з iнвалiднiстю), з дня набрання чинностi цим Законом зобов' язанi до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний оrляд з метою визначення придатностi до вiйськової служби. Такi громадяни зобов`язанi самостiйно звернутися до територiального центру комплектування та соцiальноi пiдтримки (вiйськовозобов`язанi та резервiсти Служби безпеки Украiни - до Центрального управлiння або регiональних органiв Служби безпеки України, вiйськовозобов`язанi та резервiсти розвiдувалъних органiв України - до вiдповiдного пiдроздiлу розвiдувальних органiв України) або через електронний кабiнет призовника, вiйськовозобов`язаного та резервiста з метою отримання направления на вiйськово-лiкарську комiсiю для проходження медичного огляду». 
Є очевидним, що вимоги п.2 роздiлу II ЗУ «Про внесення змiн до деяких законiв України щодо забезпечення прав вiйськовослужбовцiв та полiцейських на соцiальний захист» щодо необхiдностi пройти повторний медичний огляд розповсюджуються на громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим законом.
Однак, ОСОБА_1 нiколи не була визнана обмежено придатною до вiйськової служби, ні до набрання чинностi зrаданим законом, ні пiсля набрання, у зв`язку з чим вона не порушувала та не могла nорушити дану правову норму, тому як ця правова норма на неї не розповсюджується.
Окрім того, в оскаржуванiй nостановi №385 по справі нро адмiнiстративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адмiнiстративнi нравопорушення вiд 08 квiтня 2026 року, - нiчого не йдеться про nорушення ОСОБА_1 вимог ЗУ «Про внесения змiн до деяких законiв України щодо забезпечення прав вiйськовослужбовцiв та полiцейських на соцiальний захист», а йдеться про порушення вимог приписів п. l ст.22 ЗУ «Про мобiлiзацiйну пiдrотовку та мобiлiзацiю», а також приписiв неiснуючого п.10 ст.1 ЗУ «Про вiйськовий облiк та вiйськову службу».
Тобто, пiд час розгляду справи про адмiнiстративне правопорушення не було i не могло бути встановлено порушення ОСОБА_1 норми права, яка була пiдставою складання протокол, у зв`язку з чим жодних пiдстав для притягнення її до вiдповiдальностi i накладення штрафу - не iснує. 
Бiльш того, в протоколi про адмiнiстративне правопорушення час його вчинення визначений, як 07.04.2026 року о 13 год. 50 хв., а в оскаржуванiй постановi йдеться про правопорушення від 06.04.2026 р., тобто про правопорушення, про вчинення ОСОБА_4 протокол не складався. 
З наведеного впливає, що розгляд справи про адмiнiстративне правопорушення, результатом якого с прийняпя оскаржуваноiї постанови, - проведений без дотримання визначеноrо КУпАП порядку розгляду таких справ, сама справа розглянута щодо правопорушення, за вчинення якого протокол не складався і ОСОБА_1 не вручався, у зв`язку з чим, така постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Просить суд скасувати постанову, якою її незаконно визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП та закрити провадження по справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2026 року по цивільній справі №208/4527/26 визначено головуючого суддю Гречану В.Г.
Згідно із відповіддю № 2617350 від 17.04.2026 з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Ухвалою суду від 17.04.2026 року відкрито провадження у справі № 208/4527/26 та призначено до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 , 11.06.2026 року подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку судових повісток та ухвали про відкриття провадження по справі до електронного кабінету відповідача по справі через систему ЕСІТС. будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавав. Своїм правом на подання відзиву до суду не скористався. 
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Крім того, частиною четвертою статті 159 КАС України встановлено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. При цьому застосування зазначеної норми є правом, а не обов`язком суду, та не звільняє його від перевірки обґрунтованості заявлених позовних вимог і дослідження наявних у справі доказів. 
Разом із тим відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 року наголосив, що принцип рівності сторін означає надання кожній стороні розумної можливості представити свою позицію в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з іншою стороною. У даній справі відповідачу було забезпечено таку можливість, однак він нею не скористався.
Крім того, у рішенні «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує національні суди мотивувати свої рішення, це не означає обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін; обсяг мотивування залежить від характеру справи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За таких обставин суд дійшов висновку про можливість вирішення спору за наявними у справі матеріалами, здійснивши їх оцінку відповідно до вимог статей 72–77 та 90 КАС України, з дотриманням принципів верховенства права, змагальності сторін та офіційного з`ясування всіх обставин справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Постановою № 385 від 08.04.2026 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210 Кодексу України з накладенням штрафу в розмірі 17 000,00 грн.
Згідно постанови № 385 від 08.04.2026 про адміністративне правопорушення полягає в тому, що стосовно гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 подано зверенння № НОМЕР_1 про порушення від 06.04.2026 року в ЄДРПВР, причина; не проходження (відмова від проходження) військово -лікарської комісії. Встановлено, що гр ОСОБА_1 відсутнє проходдження військово-лікарської комісії (ВЛК) для визначення стану здоров`я щодо проходження військової служби. Гр. ОСОБА_1 з 22.06.2016 року по 25.03.2026 року не з`явилася до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження ВЛК, чим порушила правила військового обліку згідно ЗУ п.1 ст. 22 "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" зі змінами, п. 10 ст. 1 ЗУ "про військовий обов`язок і військову службу" зі зімнами, в умовах особливого періоду. 
Враховуючи, що громадянка ОСОБА_1 скола адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП року на неї накладено адміністративне стягнення у вигляду штрафу у розмірі 17 000,00 грн. 
Окрім того, відповідно до протоколу про адімністартивне правопорушення № 6319 від 07.04.2026 року вбачається, що 07.04.2026 року о 13 год 50 хвилин ОСОБА_1 не проходження відмова від проходжкення ВЛК п. 2 розділу ІІ" Про внесення змін до деяких законів України" щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соц. захист"
Частиною 2 ст. 58 Конституції України передбачено, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Згідно ч.7 ст.1 вказаного Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
У відповідності до положень ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час.
У відповідності до положень ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні розпочався з 17 березня 2014 року, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17 березня 2014року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».
Указом Президента України від 24 лютого 2022року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває на час ухвалення рішення судом.
Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначеного чіткого порядку припинення особливого періоду.
Тобто, з 18 березня 2014 року і по теперішній час в Україні діє особливий період.
Частиною 3 ст. 210 КУпАП передбачено відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період.
Суд зазначає, що диспозиція частини третьої статті 210 КУпАП має бланкетний характер, а тому для встановлення складу адміністративного правопорушення необхідно з`ясувати, які саме правила військового обліку були порушені особою та чи покладав відповідний нормативно-правовий акт на неї такий обов`язок.
Сам по собі факт непроходження військово-лікарської комісії не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210 КУпАП. Для притягнення особи до адміністративної відповідальності суб`єкт владних повноважень повинен довести існування встановленого законом обов`язку пройти такий огляд саме для цієї особи, факт належного повідомлення про необхідність його проходження та безпідставне невиконання цього обов`язку.
Окрім того, суд зазначає, що однією з підстав притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідач визначив непроходження повторного військово-лікарського огляду.
Однак суд вважає такі висновки відповідача необґрунтованими.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 березня 2024 року № 3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» обов`язок пройти повторний медичний огляд покладено виключно на громадян України, які до набрання чинності зазначеним Законом були визнані обмежено придатними до військової служби.
Таким чином, саме факт попереднього визнання особи обмежено придатною до військової служби є юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення відповідного обов`язку.
Із матеріалів справи не вбачається, що позивачка будь-коли визнавалася військово-лікарською комісією обмежено придатною до військової служби.
Відповідач не надав суду жодного рішення військово-лікарської комісії, довідки ВЛК, витягу з особової справи чи іншого належного доказу, який би підтверджував наявність у позивачки такого правового статусу.
Отже, відповідач не довів існування передбачених законом підстав, які покладали б на позивачку обов`язок проходження повторного військово-лікарського огляду.
Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачка була належним чином повідомлена про необхідність проходження повторного військово-лікарського огляду, отримувала направлення на проходження військово-лікарської комісії чи була викликана до територіального центру комплектування та соціальної підтримки саме з цією метою.
Відсутні також докази вручення позивачці повістки, направлення або іншого документа, яким на неї покладався обов`язок пройти військово-лікарську комісію у визначений строк.
За змістом статей 9, 72, 73, 74, 77 та 90 Кодексу адміністративного судочинства України саме відповідач повинен довести існування всіх обставин, які стали підставою для прийняття рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень саме відповідач зобов`язаний довести правомірність свого рішення.
Однак належних доказів того, що позивачка мала законодавчо встановлений обов`язок пройти повторний військово-лікарський огляд та була належним чином повідомлена про такий обов`язок, відповідач суду не надав.
Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходам адміністративного впливу інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення посадова особа зобов`язана встановити, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні та чи підтверджуються ці обставини належними доказами.
Європейський суд з прав людини у рішенні «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia, заява № 36673/04, рішення від 30 травня 2013 року) зазначив, що суд не вправі виправляти недоліки обвинувачення або самостійно шукати докази винуватості особи, оскільки це порушує принцип рівності сторін та право на захист.
Аналогічна правова позиція викладена у рішенні «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia, заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у якому ЄСПЛ наголосив, що саме орган, який притягає особу до відповідальності, повинен довести всі елементи складу правопорушення.
Верховний Суд у своїй практиці також виходить із того, що недоведеність хоча б одного з обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь з урахуванням статті 62 Конституції України та принципу презумпції невинуватості, який застосовується і в адміністративно-деліктних провадженнях.
Отже, оскільки відповідач не довів ні наявності у позивачки статусу особи, яка була визнана обмежено придатною до військової служби, ні виникнення у неї відповідного обов`язку пройти повторний військово-лікарський огляд, ні факту належного повідомлення про необхідність проходження такого огляду, суд дійшов висновку, що об`єктивна сторона адміністративного правопорушення не доведена, а тому у її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210 КУпАП, а оскаржувана постанова не відповідає вимогам законності та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України саме на відповідача покладається обов`язок
Окрім того, згідно з ч.4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. 
Суд, відкриваючи провадження по справі надав відповідачу можливість подати відзив на позов та, ураховуючи принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідач мав час та можливість надати суду документи, які були підставою для складання оскаржуваної постанови та викласти свої доводи та заперечення проти позову, однак наданим правом не скористався. 
За таких обставин, суд, з урахуванням норма матеріального та процесуального права, вважає, що доводи позивача, викладені нею у своєму позові є обґрунтованими, оскільки жодними іншими доказами зі сторони відповідача вони не спростовані.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що відповідач здійснив розгляд справи не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП та виніс Постанову № 385 від 08.04.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення по справі, що є підставою для її скасування.
Верховний Суд в постанові від 08.07.2020 рок по справі № 463/1352/16-а зазначив, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративне правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені події та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року зазначено про те, що обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція.
Таким чином, наявність усіх юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Згідно ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
На підставі викладеного, з урахуванням того, що відповідач не довів правомірності свого рішення, суд доходить висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Враховуючи, що відповідачем не доведено наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю.
Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, на підставі ч.1 ст.139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 665 грн. 60 коп.
На підстав вищевикладеного, керуючись ст.ст. 7,9,287+289,291 КУпАП, та ст.ст. 5,20,72-76,79,256,286,293 КАСУ України, суд, -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення № 385 від 08.04.2026 року – задовольнити у повному обсязі.
Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 , № 385 від 08.04.2026 року про накладення стосовно ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210 КУпАП у виді штрафу в сумі 17 000,00 грн. - скасувати.
Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , провадженням закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, - за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.210 КУпАП.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_6 ,юридична адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі  665 грн. (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   В.Г. Гречана