ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 120/4140/25
адміністративне провадження № К/990/10700/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів Загороднюка А. Г., Соколова В. М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2025, ухвалене суддею Віятик Н. В., та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026, ухвалену колегією суддів у складі Сторчака В. Ю., Матохнюка Д. Б., Граб Л. С., у справі № 120/4140/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 18.08.2016; щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без врахування періоду попередньої служби 9 календарних років; щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення (10 років служби), грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2016 роки та матеріальної грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік без врахування при їх обчисленні щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 та індексації грошового забезпечення.
Позивач також вважав, що він набув право на виплату компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Крім того позивач вказував, що він набув право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати належного грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення.
Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 03.11.2025, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026, позов задовольнив частково:
- визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 18.08.2016;
- зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 18.08.2016 включно, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнано протиправними дії відповідача щодо виплати позивачеві грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2016 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування при їх обчисленні індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889;
- зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачеві грошової допомоги для оздоровлення за 2015-2016 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні з включенням до грошового забезпечення, з якого проводиться їх розрахунок, індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні вимог щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні без врахування періоду попередньої служби 9 календарних років та нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.12.2015 по дату фактичної виплати було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у вказаній частині, суди попередніх інстанцій зазначили, що у разі повторного звільнення така допомога виплачується лише за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу.
Попередній період служби враховується лише як виняток, зокрема у випадку, якщо під час попереднього звільнення особа не набула права на отримання одноразової грошової допомоги. Водночас суди встановили, що під час попереднього звільнення позивач таке право набув, оскільки йому належала до виплати допомога у розмірі п`ятимісячного грошового забезпечення. За таких обставин відповідач правомірно не врахував попередні 9 календарних років служби при визначенні розміру одноразової грошової допомоги.
Підставою для відмови у задоволенні вимог про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення є те, що обов`язковими умовами для такої компенсації є порушення строків виплати вже нарахованого доходу та фактична виплата такого доходу.
У цій справі суми грошового забезпечення, на які позивач просить нарахувати компенсацію, ще не були нараховані та виплачені. Отже, вимоги про компенсацію є передчасними, спрямованими на майбутнє, а тому не підлягають задоволенню.
Суди попередніх інстанцій під час розгляду справи встановили:
Позивач проходив військову службу в період з 05.08.1983 по 01.04.1993 та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.03.1993 № 75 його було звільнено в запас по статті 59 пункт « 3» (за власним бажанням) та виключено зі списків особового складу.
У період з 17.08.2015 по 18.08.2016 позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 18.08.2016 № 74 позивача, звільненого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 05.07.2016 № 304 з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Зобов`язано виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за один повний календарний рік служби.
Військовослужбовці ІНФОРМАЦІЯ_4 у спірний період перебували на фінансовому забезпечені ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не заперечується відповідачем.
Однак, як стверджує позивач, під час несення військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 йому не було нараховано індексації, а також неправильно розраховано одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову допомогу для оздоровлення і матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань.
Не погодившись із такою бездіяльністю, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
Позивач, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, та ухвалити нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
Оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій, позивач посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та зазначає, що суди попередніх інстанцій розглянули справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15.10.2020 у справах № 240/11439/19, № 240/11882/19 щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за весь час затримки та від 08.07.2020 у справі № 487/3880/16-а, від 12.11.2020 у справі № 640/3835/19 щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні із врахуванням періоду попередньої служби.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому вважає її доводи безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції, та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
Колегія суддів перевірила у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробила такі висновки.
Спірні правовідносини у цій справі виникли, зокрема, у зв`язку з неповною, на думку позивача, виплатою військовослужбовцю одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, до яких застосовуються положення Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) та Закону України від 20.11.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) (у редакціях, чинних на час звільнення позивача з військової служби).
Так, відповідно до частин першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина друга статті 9 Закону № 2011-XII передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Абзац шостий частини другої статті 15 Закону № 2011-XII передбачає, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Право позивача на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби не є спірним у межах цієї справи, оскільки відповідно до наказу по стройовій частині така допомога була йому нарахована та виплачувалася при звільненні.
Однак, спірним у цій справі є саме розмір одноразової грошової допомоги, який залежить від кількості повних календарних років військової служби, що підлягають врахуванню при її обчисленні.
Відповідач, нараховуючи та виплачуючи позивачеві одноразову грошову допомогу при звільненні, виходив із наявності в нього одного повного календарного року військової служби з дня останнього зарахування на службу, який позивач набув за останнім місцем проходження військової служби у 2015-2016 роках.
Натомість позивач вважає, що при визначенні розміру такої допомоги відповідач мав врахувати також період його попередньої військової служби тривалістю 9 повних календарних років у період з 1983 по 1993 роки.
Отже, ключовим питанням у цій частині спору є те, чи підлягав у спірних правовідносинах врахуванню період попередньої військової служби позивача при обчисленні одноразової грошової допомоги при повторному звільненні з військової служби.
Як уже зазначалося вище, стаття 15 Закону № 2011-XII передбачає, що у разі повторного звільнення військовослужбовця з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період його календарної служби з дня останнього зарахування на службу, без урахування періоду попередньої служби.
Водночас цією нормою передбачено виняток із наведеного правила. Так, період попередньої служби враховується при обчисленні одноразової грошової допомоги лише у тому разі, якщо під час попереднього звільнення особа не набула права на отримання такої допомоги.
Отже, визначальним для вирішення питання стосовно врахування попереднього періоду військової служби є не сам факт повторного проходження служби, а те, чи виникло в особи право на отримання одноразової грошової допомоги під час попереднього звільнення.
При цьому законодавець пов`язує застосування зазначеного винятку саме з набуттям права на отримання допомоги, а не з фактичним її отриманням. Колегія суддів акцентує увагу, що вказані поняття не є тотожними. Набуття права означає виникнення у військовослужбовця передбачених законом підстав отримати відповідну допомогу. Натомість фактичне отримання допомоги є вже реалізацією такого права шляхом її нарахування виплати.
Тому сама по собі обставина невиплати або неповної виплати одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні не свідчить про те, що особа не набула права на її отримання. Якщо на момент попереднього звільнення передбачені законом умови для отримання такої допомоги існували, особа вважається такою, що набула відповідне право, незалежно від того, чи було це право фактично реалізоване шляхом виплати коштів.
Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач проходив військову службу в період з 05.08.1983 по 01.04.1993 та був звільнений з військової служби за власним бажанням.
У подальшому позивач повторно проходив військову службу в період з 17.08.2015 по 18.08.2016 та був звільнений з військової служби за станом здоров`я.
За змістом частини другої статті 15 Закону № 2011-XII у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби у 1993 році, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби виплачувалася грошова допомога у розмірі п`ятимісячного грошового забезпечення.
При цьому вказана норма не пов`язувала право на отримання такої допомоги з конкретною підставою звільнення з військової служби чи з певною тривалістю проходження служби. Отже, на час попереднього звільнення позивача законодавство передбачало виплату грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям відповідної категорії незалежно від підстави звільнення та кількості календарних років служби.
Таким чином, при попередньому звільненні з військової служби у 1993 році позивач набув право на отримання грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону № 2011-XII.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII) з огляду на таке.
Закон № 2262-XII визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України з числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та інших визначених цим Законом органах і формуваннях, а також деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Отже, Закон № 2262-XII регулює насамперед питання пенсійного забезпечення відповідної категорії осіб. Виплата одноразової грошової допомоги у межах цього Закону пов`язується не лише з фактом звільнення зі служби, а й з наявністю в особи права на пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону.
Натомість спірні правовідносини у цій справі стосуються виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю при звільненні з військової служби, право на яку врегульовано статтею 15 Закону № 2011-XII. При цьому частина друга статті 15 Закону № 2011-XII не містить посилань на пенсійне законодавство та не ставить право на отримання одноразової грошової допомоги у залежність від набуття особою права на пенсію. Відтак відсутні підстави вважати, що положення цієї норми застосовуються лише до осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-XII.
Крім того, суд відхиляє посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.07.2020 у справі № 487/3880/16-а, оскільки обставини цієї справи є відмінними від обставин даної справи. Зокрема, у зазначеній справі встановлено, що на позивача не поширювалася дія Закону № 2262-XII та він не отримував одноразову грошову допомогу за цим Законом, що виключає можливість застосування відповідних правових висновків до спірних правовідносин у цій справі.
Суд також відхиляє посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.11.2020 у справі № 640/3835/19, оскільки вони сформовані за інших фактичних обставин.
Зокрема, у справі № 640/3835/19 перше звільнення особи зі служби відбулося у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби. Саме ця обставина мала істотне значення для оцінки питання про набуття особою права на одноразову грошову допомогу при попередньому звільненні.
За наведених обставин, ураховуючи зазначені норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України та ту обставину, що позивач повторно звільнений зі служби, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивачу належить виплатити одноразову грошову допомогу за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виплату позивачу компенсації втрати частини доходів, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що позовні вимоги у цій частині є передчасними. Так, суди зазначили, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, а отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. За таких обставин, право на компенсацію позивач набуде після набрання законної сили даним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.
Дійсно, у практиці суду касаційної інстанції сформувався усталений підхід, за якого однією з умов для порушення особою питання про виплату їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є проведення з нею повного розрахунку (тобто хоча і несвоєчасне, але фактичне отримання тих доходів, про компенсацію втрати частини яких просить особа).
До прикладу, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.08.2023 у справі № 380/103/22 зазначено, що виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Оскільки суб`єкт владних повноважень не здійснив виплату доходу, компенсація втрати частини якого була предметом спору у цій справі, то пред`явлені позовні вимоги є передчасними.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.05.2026 у справі № 280/8933/24 дійшла висновку, що особа має право на компенсацію втрати частини доходів, визначену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", за сукупності таких умов:
1) строки виплати доходів порушено щонайменше на один місяць
2) такий дохід повинен мати систематичний, а не разовий характер;
3) дохід, про компенсацію втрати частини якого просить особа, має бути нею фактично отриманий.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не виключається пред`явлення в межах одного провадження як вимог про стягнення нарахованого, проте не виплаченого доходу, так і вимог про стягнення відповідної компенсації.
З тексту вказаної постанови також слідує, що норми Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" пов`язують можливість компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, з одержанням таких доходів на території України і з тим, що вони не мають разового характеру.
Тому, вирішуючи питання компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, необхідно відповісти на питання систематичності (разового / постійного характеру) виплати таких доходів.
У цій справі суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, а також здійснити перерахунок і виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2015- 2016 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні.
Звертаючись із вимогами про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів, позивач фактично пов`язує таку компенсацію як із невиплатою індексації грошового забезпечення, так і з невиплатою зазначених видів допомоги.
Разом з тим, грошова допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та одноразова грошова допомога при звільненні не є періодичними щомісячними виплатами. За своєю правовою природою вони належать до одноразових додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовця, а тому мають разовий характер.
З огляду на разовий характер таких виплат приписи Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" на правовідносини щодо компенсації втрати частини цих доходів не поширюються. Відповідно, позовні вимоги стосовно компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та одноразової грошової допомоги при звільненні задоволенню не підлягають. За таких обставин вимоги позивача про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів можуть бути задоволені лише в частині, що стосується несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення. 
Відповідно до статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Верховний Суд, ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, дійшов висновків, що, з огляду на приписи статті 351 КАС України, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасувати частково і ухвалити у відповідній частині позовних вимог нове судове рішення про задоволення позову.
Ураховуючи наведене вище, керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі № 120/4140/25 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 18.08.2016 за весь час затримки виплати по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення та у цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.
У решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. В. Дашутін
Судді А. Г. Загороднюк
В. М. Соколов