ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 725/6978/24
провадження № 22-ц/822/1079/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
Виконавчий комітет Кіцманської міської ради як орган опіки та піклування
апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 15 серпня 2024 року
головуючий у суді першої інстанції суддя Галичанський О. І.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 .
Просив суд:
1) розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 11 січня 2018 року Кіцманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області , актовий запис № 04;
2) малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , після розірвання шлюбу залишити проживати разом із батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні;
3) малолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , після розірвання шлюбу залишити проживати разом із батьком ОСОБА_1 на його самостійному вихованні та утриманні.
Позов обґрунтований тим, що з лютого 2018 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, за час перебування у якому у них народилися ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Вказував, спільне життя з відповідачкою не склалося, подружні відносини не підтримують та спільного бюджету не мають. 
Відсутність взаєморозуміння та спільної думки щодо вирішення звичайних побутових питань спонукали до повного розриву шлюбних відносин. Сім`ї вже тривалий час не існує. Тривалий час не проживають разом. Спільні діти проживають разом з ним.
Крім того зазначав, що після припинення шлюбних відносин їх малолітні діти залишилися проживати разом з ним. Він самостійно займається вихованням дітей та забезпечує належний рівень їх життя. Питання щодо утримання та виховання дітей вирішено за згодою батьків, шляхом укладення відповідного договору.
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівців від 15 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 11 січня 2018 року Кіцманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис № 04.
Малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , після розірвання шлюбу залишено проживати разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його самостійному вихованні та утриманні.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з лютого 2018 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, за час перебування у якому у них народилися ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Оскільки сторони наполягали на розірванні шлюбу, а відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, то суд дійшов висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому шлюб підлягає розірванню.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Волевиявлення сторін по справі щодо участі у вихованні їх дітей , викладене та підтверджується нотаріально завіреним договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, що міститься у матеріалах справи.
Суд першої інстанції виснував, що факт окремого проживання відповідачки від чоловіка та дітей, підтверджує невиконання нею своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітніх дітей.
Задовольняючи позовні вимоги про визначення місця проживання дітей та способів участі батьків у їх вихованні, суд першої інстанції виходив із того, що це буде відповідати якнайкращим інтересам дітей з огляду їх вік та приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_6 ) просить рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 15 серпня 2024 року в частині залишення дітей проживати із позивачем на його самостійному вихованні та утриманні скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ІНФОРМАЦІЯ_6 в апеляційній скарзі посилається на те, що суд ухвалюючи рішення у справі вирішив питання про його права та обов`язки.
Зокрема у зв`язку із залишенням дітей проживати із батьком на його самостійному вихованні та утриманні, у останнього, як військовозобов`язаного, виникло право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII).
Норми статті 23 Закону № 3543-XII є імперативними, та з виникненням обставин передбачених нею, у військовозобов`язаного виникає право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а у відповідного структурного підрозділу ТЦК та СП виникає обов`язок щодо надання позивачу такої відстрочки, а тому оскаржуване рішення безпосередньо впливає на обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Звертає увагу на те, що вирішуючи спір по суті суд першої інстанції не врахував, що доведення факту одноосібного виховання дітей батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дітей, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дітей, то факт одноосібного виховання дітей одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Проте за обставин цієї справи позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про неможливість виконання відповідачкою обов`язків щодо виховання та утримання дітей, які покладені на неї згідно із законом, що є підставою для відмови у позові.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 у відзиві просить апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_7 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 серпня 2024 року залишити без розгляду (на підставі статті 44 ЦПК України), а рішення суду першої інстанції - без змін.
Позивач наголошує на тому, що апелянт зловживає процесуальними правами, оскільки повідомив суду завідомо неправдиві відомості щодо дати та обставин ознайомлення з оскаржуваним рішенням задля поновлення строків на оскарження. ІНФОРМАЦІЯ_8 про те, що їм стало відомо про судове рішення лише з листа ДБР, не відповідає дійсності.
ОСОБА_1 зазначає, що ще у вересні 2024 року він особисто подав копію цього рішення разом із заявою про відстрочку до ІНФОРМАЦІЯ_9 , і за результатами її розгляду відстрочка була надана та неодноразово продовжувалася. Оскільки районні ТЦК є лише відокремленими підрозділами обласного ТЦК, а інформація про відстрочку обов`язково вноситься до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, обласний ТЦК мав повний доступ до цих даних та юридично значущої інформації ще з осені 2024 року. 
Позивач заперечує проти доводів апелянта про те, що факт самостійного виховання дитини батьком можливий виключно за умови позбавлення матері батьківських прав. Він вказує, що чинне сімейне законодавство розмежовує ці правові категорії. Визначальним для встановлення цього факту є фактична поведінка - повна відсутність участі матері у вихованні та матеріальному утриманні дітей, незалежно від збереження в неї формальних батьківських прав.
У даній справі, мати фактично самоусунулася від виховання ще з початку 2024 року, розірвавши контакти з сім`єю.
ОСОБА_1 зауважує, що доводи ТЦК та СП щодо його гіпотетичних намірів використати рішення суду для уникнення мобілізації є виключно оціночними судженнями. Вони не підтверджені жодними доказами і виходять далеко за межі предмета доказування у цивільній справі про встановлення юридичного факту. Рішення суду першої інстанції було спрямоване не на створення наслідків для військового обліку, а виключно на захист найкращих інтересів дітей та отримання соціальних гарантій для одинокого батька, передбачених законом.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
З лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується наявним у матеріалах справи оригіналом свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_10 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 8).
ІНФОРМАЦІЯ_11 у сторін народилася донька ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а. с. 9).
30 липня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріально округу Чернівецької області Троянським В. М.
Позивач вказував на те, що спільні діти проживають разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 та перебувають на його самостійному вихованні та утриманні.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 позов ОСОБА_1 та обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, визнала у повному обсязі.
На виконання вимог ухвали Чернівецького апеляційного суду від 03 липня 2026 року Виконавчий комітет Кіцманської міської ради як орган опіки та піклування у заяві від 16 липня 2026 року повідомив про неможливість надання висновку про розв`язання спору між сторонами, у зв`язку із неможливістю обстеження умов проживання дитини, оскільки ОСОБА_4 та його діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним актом, копія якого долучена до заяви.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
За змістом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).
У справі, що переглядається, рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 15 серпня 2024 року в частині залишення дітей проживати із батьком на його самостійному вихованні та утриманні в апеляційному порядку оскаржив ІНФОРМАЦІЯ_6 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції.
Щодо вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_7 у спірних правовідносинах
Перевіряючи наявність передбачених законом підстав для апеляційного перегляду справи за скаргою особи, яка не брала участі у справі, колегія суддів виходить із наступного.
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Водночас судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 587/847/23 (провадження № 61-9522св23).
Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08 зробив висновок про те, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.
Під час вирішення питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 621/626/18 (провадження № 61-8786св24).
ІНФОРМАЦІЯ_6 обґрунтовуючи покладення на нього нових обов`язків у зв`язку з ухваленням судового рішення у цій справі вказував на те, що залишення дітей проживати із батьком на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини, як військовозобов`язаною особою чоловічої статті в умовах воєнного стану, є безумовною підставою для отримання відстрочки від мобілізації.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України відповідно до статті 65 Конституції України, статті 1 Закону № 2232-XII, статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-XII).
Конституційний Суд України у рішенні від 25 квітня 2019 року № 1-р(II)/2019 у справі № 3-14/2019(402/19, 1737/19) вказав на те, що зі змісту статей 17, 65 Конституції України вбачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. … Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом). - рішення КСУ від 25 квітня 2019 року № 1-р(II)/2019 у справі № 3-14/2019(402/19, 1737/19).
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом російської федерації, який триває і тепер.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» внесено зміни до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), зокрема:
- пункт 4 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII викладено у наступній редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;
- абзац шостий пункту 2 частини дванадцятої статті 26 Закон № 2232-XII викладено у наступній редакції: під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Диспозиція частини першої статті 23 Закону № 3543-XII та частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24).
Згідно з приписами статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
В даному випадку вирішення приватноправового спору між позивачем та відповідачкою у зв`язку з пред`явленням вимог про залишення дітей проживати із батьком на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини, що є підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, перебуває у сфері виконання публічного обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України, тобто стосуються інтересів саме держави.
Приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 січня 2025 року у справа № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23), від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 провадження № 61-7345св25).
Пунктом 1 Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (далі - Положення № 154), визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.
При цьому до завдань покладених на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки віднесено зокрема виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, здійснення контролю за його станом, направлення громадян України для проходження базової військової служби, призову громадян на військову службу, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства (пункт 8 Положення № 154).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що рішенням суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дітей разом із позивачем на його самостійному вихованні та утриманні вирішено питання про права та обов`язки держави. У спірних правовідносинах саме ІНФОРМАЦІЯ_6 як орган військового управління, покликаний захищати інтереси держави.
Також за конкретних обставин цієї справи вбачається, що позовна вимога про визначення місця проживання дітей поєднана з вимогою про визначення способів участі батьків у вихованні дитини. У такий спосіб позивач фактично намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою ухилення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
Зазначене вище узгоджується із висновком Верховного Суду наведеним у постанові від 1 червня 2026 року у справі № 725/5985/25.
Відтак, доводи апеляційної скарги про наявність права на оскарження цього рішення знайшли своє підтвердження.
Щодо вирішення позовних вимог про залишення дітей проживати із позивачем на його самостійному вихованні та утриманні
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_7 слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про залишення дітей проживати із позивачем на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини, вирішив питання про права та обов`язки держави, яка у спірних правовідносинах представлена ІНФОРМАЦІЯ_6 як органом військового управління, покликаним захищати інтереси держави.
Відповідно до вимог пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Вказані підстави для скасування рішення суду в частині залишення дітей проживати із позивачем на його самостійному вихованні та утриманні, встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини, підтвердилися за наслідком перевірки доводів апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Окрім цього, судом першої інстанції не дотримано вимоги частини четвертої статті 19 СК, відповідно до якої при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
За обставин цієї справи орган опіки та піклування до участі у розгляді справи у суді першої інстанції не залучався, висновку щодо розв`язання спору, як того вимагає частина п`ята статті 19 СК України, не надавав.
Враховуючи допущені судом при розгляді цієї справи порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, за правилом частини четвертої статті 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.
Щодо вирішення спору по суті
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з частиною другою статті 159 СК України під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
За обставин цієї справи спільні діти сторін не досяг десяти років, а тому за правилом визначеним частиною першою статті 160 СК України місце його проживання визначається за згодою батьків.
За змістом частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Також статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Закон не обмежує батьків дитини у визначенні способів виконання ними обов`язку утримувати дитину та надає можливість врегулювати це питання за їх спільною домовленістю (частина перша статті 181 СК України).
Вказаний підхід закріплений і в інших нормах СК України, відповідно до яких: за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина друга статті 181 СК України); батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом (частина перша статті 189 СК України).
Отже, свобода розсуду батьків у цьому питанні не є необмеженою та підпорядковується припису частини першої статті 9 СК України за змістом якого подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що домовленість про покладення обов`язку щодо виховання та утримання дитини лише на одного із батьків, як і визнання відповідачкою позову у частині самостійного виховання та утримання батьком дитини за відсутності для цього об`єктивних підстав суперечить закону та моральним засадам суспільства, а також порушує права та інтереси дитини, а тому не може бути прийнята судом за будь-яких обставин.
Виключення з цього правила (у частині обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття) передбачено зокрема положеннями статті 188 СК України (наявність доходу у дитини, який надає змогу повністю забезпечити її потреби та перевищує дохід кожного з батьків), статті 190 СК України (укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Звертаючись за захистом своїх прав позивач в тому числі заявив вимогу про визначення місця проживання дітей разом із батьком на його самостійному вихованні та утриманні.
В частині заявленої позивачем позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом із батьком, в мотивувальній частині цієї постанови апеляційний суд вже звертав увагу на те, що стаття 160 СК закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини, що може бути реалізовано за згодою батьків. В свою чергу статтею 161 СК врегульовує особливості вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання дітей, що відбувається у випадку якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У справі, що переглядається, судами встановлено, що малолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживають разом з батьком.
При цьому, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи, мати не заперечувала щодо визначення місця проживання дітей разом із батьком.
Також колегія суддів враховує, що між сторонами було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, з якого вбачається, що сторони визначили місце проживання дитини разом із батьком.
Такі дії сторін узгоджуються з положеннями статті 160 СК, яка закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини за згодою батьків.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина фактично проживала на підставі спільної домовленості із матір`ю і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала і не вимагає зміни місця проживання дітей. У даному випадку право позивача жодним чином не порушується.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позов про визначення місця проживання дитини фактично пред`явлений з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою ухилення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
Висновки суду у цій частині узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23), від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23). 
У вказаній постанові Верховний Суд вкотре наголосив, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про залишення дітей проживати із батьком саме на його самостійному вихованні та утриманні, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні та утриманні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
При цьому колегія суддів враховує, що встановлення судом обставини перебування дітей на самостійному вихованні та утриманні позивача впливатиме на права та законні інтереси відповідачки, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.
З матеріалів справи вбачається, що 30 липня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріально округу Чернівецької області Троянським В. М., відповідно до умов якого, батьки досягли згоди щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із батьком.
Також згідно з пунктом 2.1 договору матір має право, за попереднім погодженням з батьком і враховуючи бажання дітей, зустрічатися на території України та за межами України, та без перешкод спілкуватися з дітьми.
Згідно пункту 3.2 договору мати зобов`язується брати участь у вихованні та духовному розвитку Дітей, незалежно від стосунків з батьком.
Також, мати зобов`язалась, за попередньою домовленістю з батьком, приїхати за місцем проживання дітей, або інше, спеціально обумовлене батьками місце, забрати дітей для проведення спільного дозвілля та повернути їх в визначений час у місце проживання, або інше, спеціально обумовлене батьками місце (пункт 3.2.3 договору). 
Батьки зобов`язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання, контактних телефонів, та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх обов`язків за цим договором (пункт 3.3.1 договору).
Аналіз умов договору дає підстави для висновку, що сторони обумовили здійснення саме спільних прав та обов`язків щодо виховання дитини.
Колегія суддів зауважує, що вказаний договір не свідчить про те, що відповідачка відмовляється від утримання та виховання своєї дитини, а надані позивачем докази підтверджують лише обставини проживання дітей разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.
У цій справі колегія суддів наголошує, що сама лише обставина проживання дитини з одним із батьків не підтверджує факту самостійного виховання ним/нею дитини, на що неодноразово звертав увагу в своїй практиці Верховний Суд (див. зокрема постанови Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23 (провадження № 61-12694св25), від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24 (провадження № 61-14408св25).
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку у цій справі про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про залишення дітей проживати із батьком на його самостійному вихованні та утриманні.
Щодо доводів ОСОБА_1 , які наведені у відзиві на апеляційну скаргу
Колегія суддів вважає безпідставними аргументи відзиву на апеляційну скаргу щодо помилкового поновлення ІНФОРМАЦІЯ_12 строку на апеляційне оскарження, оскільки про ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі апелянт міг дізнатися значно раніше, ніж зазначив у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, зокрема у зв`язку наданням на підставі оскарженого рішення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Вказана обставина, на думку заявника, свідчить про зловживання особою, яка подала апеляційну скаргу, своїми процесуальними правами.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами виходячи з наступного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 601/485/23 (провадження № 14-139цс24), на яку фактично міститься посилання у відзиві на апеляційну скаргу, сформулювала правову позицію, відповідно до якої, у випадку, коли після відкриття апеляційного провадження, яке відбулось за відсутності матеріалів справи, установлено, що строк на апеляційне оскарження судового рішення поновленню не підлягав, зокрема, у зв`язку з тим, що причини, на які посилався заявник і які стали підставою для поновлення строку, є неповажними, а отримання заявником вперше копії оскаржуваного судового рішення у день, зазначений ним, не підтвердилося і спростовано матеріалами справи, які надійшли до суду після відкриття провадження і їх витребування із суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції може визнати це зловживанням процесуальними правами на підставі частини другої статті 44 ЦПК України (пункт 80 постанови). 
Разом з цим, колегія суддів враховує, що за обставин справи № 601/485/23, із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції зверталася сторона спору (позивачка), яка його ініціювала, і якій копія оскарженого судового рішення вручалася тричі 16 листопада 2023 року, 21 листопада 2023 року та 13 березня 2024 року. Однак, в апеляційній скарзі зазначила про отримання копії рішення лише 13 березня 2024 року, що достовірно встановлено судом апеляційної інстанції.
В свою чергу, у цій справі із апеляційною скаргою звернувся ІНФОРМАЦІЯ_6 , який не брав участі у розгляді справи у суді першої інстанції.
Оцінюючи звернення ІНФОРМАЦІЯ_7 , як особою, яка не брала участі у справі, із апеляційною скаргою після спливу значного строку з дня ухвалення рішення суду першої інстанції на предмет наявності підстав для визнання таких дій зловживання процесуальними правами, колегія суддів враховує усталену позицію Верховного Суду про те, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри» (подібні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 30 липня 2024 року у справі № 229/7156/19, від 22 січня 2025 року у справі № 757/22295/17-ц, постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 532/1550/23).
Доволі важко провести межу між правомірною реалізацією особою процесуальних прав і зловживанням правами, оскільки зовні вони виглядають однаково. Основним критерієм для висновку про визнання дій зловживанням процесуальними правами є їх невідповідність завданню цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Близькі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17.
Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17).
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. Процесуальні права надаються законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду у розгляді справ, правильному вирішенню спору. І кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту тощо) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі № 905/945/18).
Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливої форми процесуальне правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників судового процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав, які здійснюються лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом стосовно відомих обставин справи, у цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь у справі, а також з метою перешкодити суду розглянути і вирішити справу.
В будь-якому випадку з огляду на принципи верховенства права і справедливості, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін тощо, функції судової системи та гарантії судочинства, процесуальні засоби не можуть застосовуватися виключно задля забезпечення інтересів лише однієї зі сторін справи. Адже суд, розглядаючи позов (заяву) конкретної особи, не обслуговує її інтереси, а діє відповідно до принципу верховенства права, справедливості та завдань судочинства.
Близькі за змістом висновки викладені у постанові від 24 вересня 2024 року у справі № 918/822/23(559/2823/23).
Враховуючи вищенаведені правові позиції з урахуванням конкретних обставин цієї справи колегія суддів акцентує увагу на тому, що факт обізнаності ІНФОРМАЦІЯ_7 із оскарженим судовим рішенням заявник пов`язував із наданням йому на підставі оскарженого рішення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а тому ініціюючи відповідне провадження та заявляючи вимоги, задоволення яких і надало можливість отримати таку відстрочку, достовірно був обізнаний із дійсним змістом цих правовідносин, як і фактичною метою задля якої використано звернення до суду.
В свою чергу, не залучення до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_7 , як особи наділеною процесуальною дієздатністю щодо представництва інтересів держави у цьому судовому процесі, об`єктивно унеможливило досягнення, визначеного у частині першій статті 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства.
У цій частині колегія суддів враховує, що в силу незалучення особи до участі у справі у разі вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа фактично позбавляється права користуватись правами, передбаченими ЦПК України, в тому числі правом на оскарження судового рішення в апеляційному порядку у встановлені законом строки.
Суд апеляційної інстанції поновлюючи ІНФОРМАЦІЯ_12 строк на апеляційне оскарження виходив із того, що оцінювати наявність або відсутність поважних причин пропуску строку на апеляційне провадження особи, яка не брала участі у розгляді цієї справи судом першої інстанції, слід виключно в тому контексті, чи пропущено строк оскарження з моменту, коли особа ознайомилася з таким рішенням або отримала його копію, а так само отримала можливість ознайомитися з відповідною судовою справою. Момент ознайомлення зі справою та/або з оскаржуваним судом рішенням має бути встановлений судом достеменно, а висновки з цього приводу не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24) звернув увагу на те, що законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Враховуючи наведене, очевидно, що у цій категорії справ можливість особи, яка не була залучена до участі у справі, ознайомитися із ухваленим судом рішенням, не завжди має наслідком автоматичну можливість зробити висновки про законність та обґрунтованість такого рішення, і в подальшому реалізувати право на апеляційне оскарження, особливо за обставин необізнаності у повній мірі з фактичними підставами позову (заяви), обґрунтуванням заявлених вимог та доказами, поданими на їх підтвердження.
Верховний Суд у постанові від 01 липня 2026 року у справі № 725/6420/25 (провадження № 61-5692св26) дійшов висновку, що сам факт можливого отримання інформації про існування судового рішення не є тотожним отриманню його повного тексту та не свідчить про початок перебігу строку на апеляційне оскарження.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що сам факт надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі судового рішення, яке оскаржується зі спливом значного строку, не є безумовною підставою для визнання таких дій зловживанням процесуальними правами, особливо з урахуванням того, що в силу закону до повноважень ІНФОРМАЦІЯ_7 , який наділений процесуальною дієздатністю щодо представництва інтересів держави у судовому процесі у спірних правовідносинах, не належить прийняття рішення про надання особі відповідної відстрочки.
В даному випадку оцінка добросовісності здійснення процесуальних прав щодо звернення із апеляційною скаргою особою, яка не була залучена до участі у справі, повинна також здійснюватися із врахуванням поведінки інших учасників справи, зокрема заявника, який з урахуванням обставин цієї справи не тільки не міг не знати про наслідки ухваленого за результатами розгляду справи судового рішення, а й усвідомлював фактичну мету його звернення до суду.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів не знаходить підстав для визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо подачі заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, та наведених у ній підстав для такого поновлення, зловживанням процесуальними правами, і як наслідок залишення апеляційної скарги без розгляду.
Також Верховний Суд у постанові від 28 січня 2026 року у справі № 947/37166/23 (провадження № 61-10377св25), надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо помилкового поновлення судом строку на апеляційне оскарження за схожих обставин вказав на те, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції прийняв судове рішення, яке стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, а отже, стосується прав та обов`язків військової частини, у складі якої позивач проходить військову службу, а тому правильно переглянув оскаржене судове рішення по суті.
Близькі за змістом висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2026 року у справі № 497/132/23 (провадження № 61-16139св25).
Отже, безпідставними є доводи позивача про те, що ІНФОРМАЦІЯ_13 мав бути обізнаний про рішення суду першої інстанції з вересння 2024 року, внаслідок направлення скаржником копії цього рішення ІНФОРМАЦІЯ_14 , оскільки надсилання скаржником процесуального документа до ІНФОРМАЦІЯ_15 у межах адміністративної процедури оформлення відстрочки не є тотожним належному доведенню судового рішення до відома ІНФОРМАЦІЯ_16 як юридичної особи, яка може бути учасником судового процесу та подати апеляційну скаргу навіть тоді, коли не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині залишення дітей проживати із батьком на його самостійному вихованні та утриманні ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Предметом позову у справі є три вимоги немайнового характеру: розірвання шлюбу та дві вимоги про визначення місця проживання дітей.
За подання позову у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 633 гривні 60 копійок (3 028,00 х 0,4 х 3).
Проте позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок. У зв`язку із чим недоплачений ОСОБА_1 судовий збір у сімі 2 422 гривні 40 копійок підлягає стягненню в дохід держави (3 633,60 - 1 211,20).
ІНФОРМАЦІЯ_6 оскаржив рішення суду першої інстанції лише в частині залишення малолітніх дітей проживати із батьком на його самостійному вихованні та утриманні.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
За подання апеляційної скарги, з урахуванням її подачі в електронній формі, ІНФОРМАЦІЯ_6 підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2 906 гривень 88 копійок (1 211,20 х 2 х 150% х 0,8).
Проте, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 24 квітня 2026 року відстрочено ІНФОРМАЦІЯ_12 сплату судового збору у розмірі 2 906 гривень 88 копійок за подання до суду апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі № 725/6978/24.
ІНФОРМАЦІЯ_6 докази сплати судового збору у вищевказаному розмірі до суду апеляційної інстанції не подавалися.
Відповідно до частини другої статті 136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
З урахуванням вищевикладеного, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції із ОСОБА_1 у дохід держави підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору у сумі 5 329 гривень 28 копійок (2 422,4 + 2 906,88).
Керуючись ст. ст. 362, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.
Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 15 серпня 2024 року в частині залишення малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_17 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , проживати із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його самостійному вихованні та утриманні скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати у виді судового збору у сумі 5 329 гривень 28 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 17 липня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА