ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 907/229/26	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Міліціанов Р.В., Іванчук С.В.
за участю секретаря судового засідання Псярук О.В.
представники сторін в судове засідання не з`явилися
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 (вх.ЗАГС №01-05/1567/26 від 19.05.2026)
на ухвалу Господарського суду Закарпатської області (суддя Лучко Р.М.) від 05.05.2026
у справі №907/229/26
за позовом ОСОБА_1 , м. Мукачево Закарпатської області
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Є.В.М.», с. Іванівці Мукачівського району Закарпатської області
третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача  ОСОБА_2 
про визнання недійсним рішення загальних зборів
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Є.В.М.» в якому просив визнати недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Є.В.М.», оформлене протоколом №25/02 від 25.02.2026, посилаючись на неправомірність скликання та проведення загальних зборів від 25.02.2026.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 11.03.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначив у справі підготовче засідання на 08.04.2026.
Підготовче засідання було відкладено до 05.05.2026 у зв`язку з неявкою представників сторін, заявлене відповідачем клопотання та об`єктивну неможливість в такому разі виконати визначені ст. 177, 182 ГПК України завдання підготовчого провадження, з метою правильного і об`єктивного розгляду справи.
Сторони участь уповноважених представників у підготовче засідання 05.05.2026 не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце підготовчого засідання сторони повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, шляхом надіслання ухвали від 08.04.2026 до їх електронних кабінетів, що підтверджується довідками про доставку електронного листа від 08.04.2026.
05.05.2026 на адресу Господарського суду Закарпатської області надійшли заяви від представника ОСОБА_2 адвоката Овсепян Кристини Адіківни, за змістом яких така просить залучити ОСОБА_2 до участі в справі як третю особу у зв`язку з тим, що спір у цій справі безпосередньо пов`язаний з її правами та свободами, оскільки майно, яке було в рамках даного провадження арештоване належить саме їй, а не відповідачу у справі.
Господарський суд Закарпатської області ухвалою від 05.05.2026 відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 05.05.2026 про залучення її до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Цією ж ухвалою суд залишив без розгляду позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Є.В.М.» про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства, оформленого протоколом №25/02 від 25.02.2026, а також скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2026 у справі № 907/229/26.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце підготовчих засідань, повторно не з`явився до суду, не повідомив причин неявки та не подав заяви про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин відповідно до ч. 4 ст. 202 та п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд зобов`язаний залишити позов без розгляду.
Крім того, суд відмовив у залученні ОСОБА_2 як третьої особи, оскільки заявницею не доведено, що рішення у справі про визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ «Є.В.М.» може вплинути на її права чи обов`язки. Предмет спору стосується виключно дійсності рішення загальних зборів товариства, а не правового статусу чи належності майна.
У зв`язку із залишенням позову без розгляду, суд також скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 27.02.2026, відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 145 ГПК України.
19.05.2026 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 05.05.2026 у справі №907/229/26.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2026 сформовано колегію суддів у складі: Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Міліціанов Р.В.
Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 25.05.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 05.05.2026 у справі №907/229/26; встановив учасникам справи десятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження на подання відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання копій відзиву учасникам справи; витребував у Господарського суду Закарпатської області матеріали справи №907/229/26.
Ухвалою суду від 15.06.2026 призначено розгляд справи на 25.06.2026.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю члена колегії Міліціанова Р. В. у період з 24.06.2026 по 26.06.2026 (включно), розгляд справи № 907/229/26, призначений на 25.06.2026 не відбувся.
Ухвалою суду від 29.06.2026 відкладено розгляд справи на 09.07.2026.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 05.05.2026 у справі № 907/229/26 в частині залишення позову без розгляду, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції та поновити дію заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 27.02.2026.Покликається на такі обставини: скаржника не було належним чином повідомлено про проведення підготовчих засідань; суд першої інстанції у оскаржуваній ухвалі обмежився посиланням на «довідку про доставку електронного листа від 08.04.2026» як підтвердження належного повідомлення скаржника, однак апелянт вважає що «довідка про доставку» підтверджує лише факт направлення повідомлення, а не факт фактичного отримання та ознайомлення з ним учасника справи; скаржник вперше отримав документ у справі лише 06.05.2026; формальна наявність довідки про технічну доставку за відсутності доказів реального отримання не може слугувати безумовним підтвердженням належного повідомлення учасника; суд порушив принцип верховенства права та право на справедливий судовий розгляд, оскільки не встановив реальних обставин неявки позивача та не вжив заходів для з`ясування причин неявки перед постановленням ухвали про залишення позову без розгляду; скасування заходів забезпечення позову без набрання ухвалою законної сили створює реальну загрозу відчуження активів ТОВ «Є.В.М.»; залишення позову без розгляду фактично позбавляє позивача можливості захистити своє корпоративне право власника 50% статутного капіталу товариства від грубого порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Відповідач зазначеним процесуальним правом не скористався.
Інших клопотань, заяв в порядку ст. 207 ГПК України сторонами подано не було.
09.07.2026 в судове засідання представники учасників у справі не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Беручи до уваги положення ст. 202, 270 ГПК України, а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників сторін.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Конституційне право на судовий захист передбачає, як невід`ємну частину такого захисту, можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, та конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Реалізація конституційних прав на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження судового рішення здійснюється відповідно до процесуальних норм, зокрема, ГПК України.
Відповідно до частини третьої статті 2 ГПК України основними принципами господарського судочинства є, верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін.
Згідно з частиною сьомою статті 4 ГПК України жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.
Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.
За приписами пункту 2 частини першої статті 42 наведеного Кодексу учасники справи мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
Відповідно до частини другої статті 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Частиною четвертою статті 202 ГПК України передбачено, що у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 02.10.2024 у справі №911/3092/23 Верховний Суд зазначив, що: «судовий процес, в першу чергу, спрямований на вирішення спору, шляхом винесення відповідного судового рішення з метою захисту прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону, що узгоджується із нормою частини першої статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
При вирішенні питання про залишення позову без розгляду суди зобов`язані оцінювати не лише сам факт неявки позивача у судове засідання без подання заяви про розгляд справи за його відсутності чи клопотання про відкладення розгляду справи, але й ступінь процесуальної активності та добросовісності процесуальної поведінки сторони в цілому.
Вирішуючи питання про можливість застосування частини четвертої статті 202 та пункту 4 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України як підстави для залишення позову без розгляду, суд повинен виходити з комплексного, а не формального підходу до оцінки поведінки позивача.
Зазначені норми, безумовно, визначають процесуальні передумови для застосування такого заходу у разі встановлення в їх сукупності трьох ключових обставин: належного повідомлення позивача про дату, час і місце судового засідання, його неявки без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності. 
Залишення позову без розгляду має розглядатися саме як виняткова процесуальна дія, що покликана забезпечити ефективність та дисципліну судового процесу, запобігаючи зловживанню процесуальними правами. Тому суд, ухвалюючи рішення про застосування вказаних норм, повинен не лише констатувати саме факт неявки позивача, а й оцінити його процесуальну активність у цілому, зокрема, чи добросовісно він реалізовував свої права, чи виконував обов`язки, і чи свідчить його поведінка про реальну зацікавленість у вирішенні спору або, навпаки, про свідому пасивність.
Інакше кажучи, господарський суд може залишити позов без розгляду лише тоді, коли в їх сукупності встановлено всі передбачені законом умови, а з матеріалів справи не вбачається ознак процесуальної зацікавленості позивача та/або виявлено недобросовісне користування ним процесуальними правами. 
Отже, оцінка процесуальної активності та добросовісності поведінки сторони становить обов`язковий елемент судового аналізу при вирішенні питання про залишення позову без розгляду. Її відсутність зводить застосування відповідних норм до прояву процесуального формалізму, що нівелює завдання господарського судочинства забезпечити справедливий, ефективний і змістовний захист порушених прав (постанова Верховного Суду від 09.06.2026 у справі №910/7093/25).
При оцінці доводів скаржника суд також бере до уваги правовий висновок, викладений об`єднаною палатою у постанові від 18.11.2022 у справі №905/458/21, відповідно до якого повноваження суду щодо залишення позову без розгляду, передбачені частиною четвертою статті 202 та пунктом 4 частини першої статті 226 ГПК України, мають імперативний характер. Розглядаючи господарські спори, господарський суд зобов`язаний здійснювати виключно ті процесуальні дії та приймати лише ті процесуальні рішення, які прямо визначені процесуальним законом. При цьому суд не вправі обґрунтовувати вчинення певної процесуальної дії чи ухвалення процесуального рішення посиланням на відсутність у процесуальному законі прямої або «імперативної» заборони щодо таких дій чи рішень. Зокрема, закон не передбачає можливості продовження розгляду справи у разі неявки позивача (його представника) у судове засідання або неповідомлення ним причин такої неявки, за винятком випадків, коли від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору по суті.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині неналежного повідомлення позивача про дату, час і місце підготовчих засідань, колегія суддів виходить із такого.
Матеріалами справи підтверджується, що ухвали Господарського суду Закарпатської області від 11.03.2026 та від 08.04.2026 були надіслані до електронного кабінету позивача в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС, що підтверджується довідками про доставку електронних документів. 
Згідно із зазначеними довідками, ухвалу від 11.03.2026 доставлено до електронного кабінету позивача 11.03.2026 о 13 год 17 хв, а ухвалу від 08.04.2026 - 08.04.2026 о 19 год 21 хв. Вказані довідки формуються автоматизованими засобами ЄСІТС та є належним і допустимим доказом факту доставки процесуальних документів до електронного кабінету учасника справи, а відтак підтверджують належне повідомлення останнього про вчинення відповідних процесуальних дій судом.
У цивільному, господарському та адміністративному процесі, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.
Відповідно до положень ГПК України та функціонування підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС, юридичне значення має саме факт доставки процесуального документа до електронного кабінету учасника справи, а не момент його фактичного прочитання. Механізм електронного суду побудований на презумпції належного повідомлення з моменту доставки документа в електронний кабінет користувача, оскільки саме користувач несе процесуальний обов`язок забезпечувати доступ до власного електронного кабінету та своєчасно відслідковувати надходження процесуальних документів.
Через формування в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» «Картки руху документа» (п. 5.1.22 Інструкції користувача електронного суду ЄСІТС) можливо відслідковувати рух та стан документів, а саме: стан документа; дату створення (доставки в кабінет); дату останнього коригування (оновлення);дату підпису; дату відправки до суду; дату реєстрації в суді; дату набуття законної сили (ДНЗС).
Колегія суддів зазначає, що наявність у матеріалах справи довідок про доставку процесуальних документів до електронного кабінету є належним та достатнім доказом повідомлення учасника справи у розумінні статей 120, 242 ГПК України. Жодних доказів технічної неможливості доступу до електронного кабінету, його блокування або відсутності у позивача обов`язку користування ним апелянтом не надано.
Основним аргументом апелянта є твердження про те, що «довідка про доставку електронного листа» не підтверджує факту належного повідомлення, оскільки не свідчить про фактичне ознайомлення з документом.
Відправлення судових повісток на особисту електронну пошту учасника справи не свідчить про належне його повідомлення про час та місце розгляду справи. За наявності у позивача зареєстрованого Електронного кабінету в підсистемі "Електронний суд", суд повинен здійснювати повідомлення через цей кабінет або шляхом направлення судової повістки поштою за адресою проживання. Розгляд справи за відсутності учасника, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, є безумовною підставою для скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд (постанова Верховного Суду від 23.04.2025 у справі № 619/144/22-ц).
Отже, належним способом повідомлення учасника справи за наявності зареєстрованого електронного кабінету є направлення процесуальних документів через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС з фіксацією їх доставки. Саме факт доставки, а не ознайомлення з документом, має юридичне значення та підтверджує належне повідомлення у розумінні статей 120, 242 ГПК України.
Отже, за результатами оцінки доказів у їх сукупності відповідно до статей 79 та 86 ГПК України колегія суддів дійшла висновку, що обставина належного повідомлення позивача про судові засідання є доведеною, оскільки докази на її підтвердження є більш вірогідними, ніж доводи та заперечення апелянта, спрямовані на її спростування.
Оцінюючи процесуальну поведінку позивача в контексті наведених правових висновків Верховного Суду, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що звернення до суду з позовом саме по собі не є безумовним свідченням належної процесуальної активності особи протягом судового провадження.
Реалізація права на судовий захист передбачає не лише ініціювання судового процесу, а й добросовісну участь у ньому, виконання процесуальних обов`язків та виявлення належної заінтересованості у розгляді спору.
Як вбачається з матеріалів справи, після відкриття провадження позивач не забезпечив участі у жодному з призначених підготовчих засідань, не подав заяви про розгляд справи за його відсутності, не звертався із клопотаннями про відкладення розгляду справи, не повідомив суд про наявність об`єктивних перешкод для участі у судових засіданнях та не надав жодних доказів існування таких обставин. Також у справі відсутні будь-які дані про вчинення позивачем інших процесуальних дій, спрямованих на сприяння розгляду спору.
При цьому колегія суддів враховує, що спір стосується корпоративних прав позивача як учасника товариства та, за твердженням самого апелянта, має для нього істотне значення.
За таких обставин саме від позивача слід було очікувати підвищеного рівня процесуальної заінтересованості та належного контролю за перебігом судового провадження, зокрема шляхом відстеження надходження процесуальних документів до його електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд».
Отже, на відміну від випадків, коли одноразова неявка сторони має місце за умов її загалом активної та добросовісної процесуальної поведінки, у даній справі сукупність встановлених обставин свідчить про відсутність належної процесуальної активності позивача під час розгляду справи судом першої інстанції. Така поведінка не може бути покладена в основу висновку про порушення судом права позивача на доступ до правосуддя, оскільки саме позивач не скористався наданими йому процесуальними правами та не виконав покладених на нього процесуальних обов`язків.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не обмежився формальною констатацією факту неявки позивача, а обґрунтовано врахував відсутність будь-яких проявів належної процесуальної активності з його боку, що у сукупності з належним повідомленням про судові засідання та неподанням заяви про розгляд справи за його відсутності зумовило застосування наслідків, передбачених частиною четвертою статті 202 та пунктом 4 частини першої статті 226 ГПК України.
Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не з`ясував причин неявки та не вжив додаткових заходів для встановлення поважності таких причин, є необґрунтованими, оскільки процесуальний обов`язок повідомити суд про причини неявки покладений саме на учасника справи.
Посилання апелянта на порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є також безпідставним, оскільки право на доступ до суду не є абсолютним і передбачає обов`язок сторін виявляти належну процесуальну активність та добросовісність, що неодноразово підтверджував Європейський суд з прав людини.
Суд першої інстанції діяв у межах імперативних приписів частини 4 статті 202 та пункту 4 частини 1 статті 226 ГПК України, які є обов`язковими до застосування і не залежать від розсуду суду чи оцінки поведінки позивача.
Як встановлено, позивач був належним чином повідомлений про судове засідання, однак не з`явився та не подав заяви про розгляд справи за його відсутності, що відповідно до закону зумовлює процесуальні наслідки.
Отже, залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з неявкою позивача не свідчить про порушення права на справедливий судовий розгляд.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/8816/19.
Щодо доводів скаржника на те, що скасування заходів забезпечення позову створює ризик відчуження майна та унеможливлює ефективний захист його корпоративних прав, не впливає на законність ухвали, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини дев?ятої та десятої статті 145 ГПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Таким чином наведені приписи статті прямо передбачають імперативний обов`язок суду скасувати заходи забезпечення позову у разі залишення позову без розгляду. Наведена норма не містить можливості збереження забезпечення позову після припинення провадження у справі.
Таким чином, суд першої інстанції не мав дискреції та діяв відповідно до прямої (імперативної) вказівки закону.
Забезпечення позову є тимчасовим заходом, який існує виключно у межах активного судового провадження. Його збереження після залишення позову без розгляду суперечило б правовій природі цього інституту.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Господарського суду Закарпатської області від 05.05.2026 року постановлена з повним і правильним застосуванням норм процесуального права, а підстави для її скасування або зміни відсутні.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Судові витрати.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись ст.129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 05.05.2026 у справі №907/229/26 залишити без змін.
3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.
Повний текст постанови складено і підписано 09.07.2026.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький
Судді С.В. Іванчук
Р.В. Міліціанов