РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2026 року | м. Рівне | №460/8772/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України та Володимирецької селищної ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:
1.Стислий виклад позицій учасників справи 
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд) з вказаним адміністративним позовом (позовною заявою) до Міністерства юстиції України (далі - відповідач-1), Володимирецької селищної ради (далі - відповідач-2), в якому позивач просить суд:
- визнати продовження надмірно тривалої бездіяльності відповідач-1 та відповідач-2 щодо не виконання судових рішень ухвалених на користь сім`ї ОСОБА_1 про усунення порушеного житлового права, - незаконними і протиправними;
- стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 моральну шкоду на користь позивача, яку перерахувати до благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Повернись живим», ЄДРПОУ 39696398, призначення платежу, благодійна допомога військовослужбовцям, рахунок в "Приватбанку" (IBAN) НОМЕР_1 .
Позивач в обґрунтування позову зазначає про те, що протягом тривалого часу відповідачами не виконується ряд рішень суду, зокрема постанова Володимирецького районного суду від 05 червня 2007, ухвала Вищого адміністративного суду від 16.11.2011, постанова Апеляційного суду Рівненської області від 26 березня 2012 року (справа № 2-432-09), постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2019 року (справа № 817/153/18), рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року (справа № 460/1061/19) та рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 року в частині, що стосується позивача та направлене на усунення його порушеного права на житло. Позивач також стверджує, що відкриті виконавчі провадження від 10.02.2012 № 31166879 та від 03.07.2013 № 38662180 щодо виконання рішення Володимирецького районного суду від 16.11.2011 та рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 продовжують залишатись невиконаними. Зауважує, що така бездіяльність відповідачів нівелює право позивача на належний судовий захист та реалізацію визнаного у судовому порядку права позивача на забезпечення його житлом, що породжує і завдає його сім`ї матеріальної та моральної шкоди та є підставою для стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди.
Відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, де в обґрунтування своїх заперечень проти задоволення позову вказав на те, що наявність у КАС спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судових рішень, виключає можливість застосування загального порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання нового позову. Відповідач-2 зауважує, що невиконання судового рішення саме по собі не може бути предметом окремого судового провадження, а якщо позивач вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення порушено його права, він мав звернутися до суду із заявою у порядку статті 383 КАС України, а не звертатися з новим позовом до суду. Щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з відповідачів завданої йому моральної шкоди зазначає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, як саме дії відповідача вплинули на його ділові якості чи репутацію, не наведено підстав визначення розміру шкоди та не підтверджено його доказами. З огляду на вказане, відповідач-2 вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. 
Відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, де в обґрунтування своїх заперечень проти задоволення позову вказав на те, що позивач зазначає про порушення його житлових прав, але фактично мова йде про невиконання рішення суду щодо придбання та надання у користування ОСОБА_1 квартири, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України, водночас відповідач-1 не порушував права ОСОБА_1 , передбаченого Конституцією України та Житловим кодексом України. Щодо тверджень позивача про те, що виконавчі провадження № 38662180 та № 31166879 залишаються невиконаними, то відповідач-1 зауважує, що виконавче провадження № 38662180 відкрито державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим Максимом Валерійовичем на підставі рішення Європейського суду з прав людини № 11770/03 від 06.06.2013, згідно з яким держава Україна взяла на себе зобов`язання сплатити 3000 євро та виконати ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002, змінену ухвалою того ж суду від 26.06.2008 (у світлі рішення того ж суду від 05.06.2007 та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008), винесену на користь стягувача (позивача), на виконання якого Міністерством юстиції України на користь ОСОБА_2 перераховані кошти у розмірі 31657,08 грн (еквівалент 3000 євро) згідно з платіжним дорученням № 2745 від 06.09.2013 та пеня за несвоєчасне виконання рішення Суду у розмірі 247,00 грн згідно з платіжним дорученням № 1750 від 20.06.2014. Також зазначає, що виконавче провадження №31166879 відкрито за виконавчим листом № 6-а-4/08 виданим 23.01.2012 Володимирецьким районним судом про: зобов`язання Володимирецької селищної ради Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України. При цьому, як зауважує відповідач-1, Міністерство юстиції України законодавчо не наділене повноваженнями щодо вжиття заходів примусового виконання у виконавчому провадженні, яке перебуває на виконанні в органі примусового виконання рішень, а перевірка виконання рішень судів, які перебувають на виконанні у територіальних органах виконавчої служби не відносяться до компетенції Міністерства юстиції України. Відтак, відповідач-1 вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.
Позивач скористався правом на подання відповіді на відзиви відповідачів та подав до суду свою відповідь на відзиви, у якій більш детально конкретизовано доводи та обґрунтування, зазначені у позовній заяві, а також наведено аргументи на спростування тверджень відзивів відповідача. Зокрема позивач зазначає, що заявлений позов не є повторним зверненням до суду, де спір уже вирішено та вже є судове рішення з таким самим предметом позову, з тих самих підстав і між тими самими сторонами, адже оскаржується надмірно тривала бездіяльність заявлених у позові відповідачів після того, як попередньо суди уже встановлювали їх бездіяльність на дату винесення таких рішень. 
2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.
Позовна заява подана позивачем до суду 19.05.2025 у паперовій формі шляхом направлення засобами поштового зв`язку, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства суду 19.05.2025. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2025 визначено суддю Максимчука О.О. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду справи за вказаною позовною заявою.
Ухвалою від 26.05.2025 суд прийняв вказану позовну заяву до розгляду і відкрив провадження в адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати одноособово суддею за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 26.06.2025, встановив відповідачам строк подання відзивів на позовну заяву.
Відповідач-2 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та подав 11.06.2025 до суду відзив, в якому виклав свої заперечення проти позову.
Відповідач-1 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та подав 12.06.2025 до суду відзив, в якому виклав свої заперечення проти позову.
Позивач скористався правом на подання відповіді на відзиви відповідачів та подав 12.06.2025 та 16.06.2025 до суду свої відповіді на відзиви відповідачів.
25.06.2025 відповідач-2 подав до суду свої додаткові пояснення щодо спору, а також додаткові докази.
26.06.2025 позивач до перед початком судового засідання подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а також щодо вчинення судом ряду процесуальних дій щодо збирання доказів.
У визначені судом дату і час підготовчого засідання 26.06.2025 позивач та відповідач в судове засідання не прибули, явки своїх уповноважених представників не забезпечили, хоча усі учасники справи повідомлені судом про дату, час та місце проведення підготовчого засідання в установленому порядку.
25.06.2025 Володимирецька селищна рада подала до суду клопотання про перенесення підготовчого засідання на іншу дату, яке обґрунтовується неможливістю представника відповідача-2 прийняти участь в судовому засіданні по цій справі через необхідність участі в іншому судовому засіданні.
26.06.2025 позивач подав до суду заяву про розгляд справи у підготовчому засіданні 26.06.2025 без його участі у зв`язку з хворобливим станом його здоров`я.
Ухвалою від 26.06.2025 суд відклав підготовче засідання у справі №460/8772/25 до 11.07.2025.
07.07.2025 позивач звернувся до суду з клопотанням та зазначенням своєї позиції щодо додаткових пояснень відповідача-2 від 25.06.2025.
07.07.2025 від відповідача-2 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача.
10.07.2025 від позивача надійшли заява на заперечення відповідача-2 на відповідь на відзив.
У підготовче засідання 11.07.2025 до суду прибув уповноважений представник відповідача-2, позивач та представник відповідача-1 у підготовче засідання не прибули, 11.07.2025 позивач подав до суду заяву про розгляд справи у підготовчому засіданні 11.07.2025 без його участі. Протокольною ухвалою суд відклав розгляд справи до 21.07.2025.
У підготовче засідання 21.07.2025 до суду прибули уповноважені представники відповідачів, позивач у підготовче засідання не прибув, 17.07.2025 позивач подав до суду заяву про розгляд справи у підготовчому засіданні 21.07.2025 без його участі. Протокольною ухвалою суд у підготовчому засіданні оголосив перерву за клопотанням представника відповідача-1 до 07.08.2025.
24.07.2025 відповідач-1 подав до суду свої додаткові пояснення щодо спору.
25.07.2025 від позивача на адресу суду надійшла заява, у якій викладено заперечення на додаткові пояснення відповідача-1 від 24.07.2025.
05.08.2025 відповідач-1 подав до суду свої додаткові пояснення щодо спору.
07.08.2025 від позивача на адресу суду надійшла заява, у якій викладено заперечення на додаткові пояснення відповідача-1 від 05.08.2025
У підготовче засідання 07.08.2025 до суду прибули уповноважені представники відповідачів, позивач у підготовче засідання не прибув, 07.08.2025 позивач подав до суду заяву про розгляд справи у підготовчому засіданні 07.08.2025 без його участі. Протокольною ухвалою суд закрив підготовче провадження у справі, призначив розгляд справи по суті на 18.09.2025.
У судове засідання 18.09.2025 до суду прибули уповноважені представники відповідачів, позивач у судове засідання не прибув. Протокольною ухвалою суд у судовому засіданні оголосив перерву за клопотанням представника відповідача-1 до 16.10.2025.
15.10.2025 від представника відповідача-1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №460/8772/25.
16.10.2025 від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.
16.10.2025 від представника відповідача-2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №460/8772/25.
У судове засідання 16.10.2025 до суду прибули уповноважені представники відповідачів, позивач у судове засідання не прибув. Протокольною ухвалою суд відклав розгляд справи по суті до 27.10.2025.
21.10.2025 від представника відповідача-2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №460/8772/25.
22.10.2025 та 23.10.2025 від позивача до суду надійшли заяви про застосування забезпечувальних заходів, у яких позивач також виклав заперечення на клопотання відповідачів.
24.10.2025 від відповідача-2 до суду надійшли заперечення на заяву позивача від 22.10.2025.
У судове засідання 27.10.2025 до суду прибули уповноважені представники відповідачів, позивач у судове засідання не прибув. У судовому засіданні судом були вирішені клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у справі №460/8772/25 та клопотання позивача про забезпечення позову шляхом вжиття ряду тимчасових (забезпечувальних) заходів у справі №460/8772/25, у задоволенні яких судом було відмовлено. Протокольною ухвалою суд у судовому засіданні оголосив перерву до 13.11.2025.
12.11.2025 позивач, 13.11.2025 представник відповідача-2 до початку судового засідання подали до суду свої заяви про розгляд справи без участі уповноважених представників сторін, а в судове засідання 13.11.2025 сторони не прибули, явки свої представників не забезпечили.
Ухвалою від 13.11.2025 суд перейшов до розгляду справи №460/8772/25 в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.
З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.
Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.
Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 у справі №6-А-4/08 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та Володимирецькою селищною радою, відповідно до якої, за порушення правил обліку осіб, що потребують житла, Володимирецька селищна рада зобов`язалася надати позивачу житло, яке буде в наявності позачергово.
Ухвалою Володимирецького районного суду від 26.06.2008 у справі №6-А-4/08, у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобов`язання Володимирецької селищної ради забезпечити ОСОБА_1 житлом відповідно до вказаної мирової угоди (рішення Володимирецького районного суду від 05.06.2007), з метою захисту Конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду від 05.06.2007 та стягнуто з Володимирецької селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164004,00 грн для придбання житла.
Вказана ухвала Володимирецького районного суду від 26.06.2008 залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009.
Також, суд встановив, що в липні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Володимирецького районного суду Рівненської області з позовом до Володимирецької селищної ради, в якому просив: визнати бездіяльність керівництва в особі голови та виконавчих і розпорядчих органів Володимирецької селищної ради по виконанню ухвали суду від 2002 року про затвердження мирової угоди щодо зобов`язання надати ОСОБА_1 житло позачергово незаконними, протиправними та неправомірними; зобов`язати керівництво Володимирецької селищної ради в особі селищного голови, виконавчих та розпорядчих органів ради перевести пустуюче нежиле приміщення в житлове в житловому будинку в АДРЕСА_1 на виконання ухвали суду від 2002 року про затвердження мирової угоди щодо надання ОСОБА_1 житла позачергово; зобов`язати керівництво Володимирецької селищної ради в особі селищного голови, виконавчих та розпорядчих органів ради видати ОСОБА_1 ордер на приміщення по вул. Соборній, 33 в смт. Володимирець під житло.
03.08.2007 Володимирецьким районним судом Рівненської області ухвалено постанову, якою в задоволенні вказаного вище позову відмовлено за безпідставністю (абзаци перший та другий описової частини постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 у справі № 22-а-1421/08).
11.09.2008 Львівським апеляційним адміністративним судом ухвалено постанову в справі № 22-а-1421/08, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено: визнати неправомірною бездіяльність Володимирецької селищної ради та посадових осіб Володимирецької селищної ради по виконанню ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та Володимирецькою селищною радою; зобов`язати Володимирецьку селищну раду виконати відповідно до чинного законодавства України зобов`язання, які виникли внаслідок затвердження ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 мирової угоди між ОСОБА_1 та Володимирецькою селищною радою.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 за результатом розгляду касаційної скарги Володимирецької селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах Володимирецької селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду від 26.06.2008 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009, абзац 2 резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 викладено у новій редакції: «змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.07.2007 та зобов`язано Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статтей 48, 50 Житлового кодексу України».
10.02.2012 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби України Головного управління юстиції у Рівненській області відкрито виконавче провадження №31166879 з примусового виконання виконавчого листа №6-а-4/08 виданого 23.01.2012 Володимирецьким районним судом про зобов`язання Володимирецької селищної ради Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.
На момент розгляду цієї справи доказів про закриття вказаного виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №6-а-4/08 виданого 23.01.2012 Володимирецьким районним судом матеріали справи не містять та сторонами не надано.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі “Кононова та інші проти України” (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013 постановлено, що держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, зокрема за заявою 37355/0828/07/2008 зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
03.07.2013 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. відкрито виконавче провадження №38662180 з примусового виконання рішення №11770/03 виданого 06.06.2013 Європейським судом з прав людини про:
(а) держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв № 28061/08 та 28071/08), та 1500 (одну тисячу п`ятсот) євро
(і) кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2, та
(іі) заявникам за заявами № 28061/08 та 28071/08 в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;
(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
На виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини, Міністерством юстиції України на користь ОСОБА_2 перераховані кошти у розмірі 31657,08 грн (еквівалент 3000 євро) та пеня за несвоєчасне виконання рішення Суду у розмірі 247,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №2745 від 06.09.2013 та №1750 від 20.06.2014.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 у справі №460/1061/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості та моральної шкоди, - задоволено частково та вирішено: визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) у частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 ; стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 грн.
Виконавчим комітетом Володимирецької селищної ради Рівненської області 07.11.2019 прийнято рішення №163 «Про забезпечення житлом ОСОБА_3 ». Зі змісту рішення №163 слідує, що виконавчий комітет селищної ради вирішив надати ОСОБА_1 у користування з 02.12.2019 житлове приміщення загальною площею 48 кв.м., в тому числі – житлова площа 26,8 кв.м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_2 ; видати 02.12.2019 ОСОБА_1 ордер на заселення в житлове приміщення, що зазначене у п.1 цього рішення. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 у справі №460/3438/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2020, адміністративний позов ОСОБА_1 до Володимирецької селищної ради про визнання рішення незаконним та протиправним, стягнення моральної шкоди, зобов`язання вчинення певних дій, - задоволено частково та вирішено: визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Володимирецької селищної ради №163 від 07.11.2019 щодо надання ОСОБА_1 в користування у АДРЕСА_2 , з 02.12.2019 житлового приміщення, видачу ордеру на заселення та заключення договору найму.
У подальшому Виконавчим комітетом Володимирецької селищної ради Рівненської області 20.06.2025 прийнято рішення №102 «Про забезпечення житлом ОСОБА_3 ». Вказаним рішенням вирішено надати позивачу у користування житлове приміщення загальною площею 48 кв.м., в тому числі - житлова площа 26,8 кв.м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_2 . Також вирішено видати ОСОБА_1 ордер на заселення в житлове приміщення, що зазначене у пункті 1 цього рішення.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі №460/13795/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2026, адміністративний позов ОСОБА_1 до Володимирецької селищної ради, Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Рівненської області, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, - задоволено частково та вирішено: визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Рівненської області від 20.06.2025 № 102 «Про забезпечення житлом ОСОБА_3 ».
Позивач звернувшись до суду з цією позовною заявою зауважує, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 та рішення Європейського суду з прав людини у справі “Кононова та інші проти України” (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013 залишаються невиконаними відповідачами, зокрема Володимирецькою селищною радою Рівненської області не придбано та не надано у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України, а Міністерством юстиції України не забезпечено таке виконання рішень суду ухвалених на користь позивача, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідачів, яка завдала позивачу моральної шкоди, з огляду на що позивач звернувся до суду з вказаним позовом з наведеним позовними вимогами.
4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду по суті спору.
Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин, є завданнями житлового законодавства України, частину якого становить Житловий Кодекс України від 30.06.1983 № 5464-X (далі - ЖК України).
Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Згідно зі статтею 36 ЖК України, облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради.
Вказане узгоджується з приписами статті 16 ЖК України, відповідно до яких виконавчі комітети селищних, сільських рад у межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, на території відповідної ради, зокрема:
здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36), а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях (стаття 41), затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 39);
приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду (стаття 52);
видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду (частина перша статті 58).
Виконавчі комітети селищних, сільських рад вирішують й інші питання в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду, віднесені до їх відання законодавством України.
Статтею 40 ЖК України визначено, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.
При цьому, статтею 38 ЖК України передбачено, що порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється цим Кодексом та законодавством України.
У свою чергу, статтею 43 ЖК України регламентовано, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.
З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень.
Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).
Законодавством України окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік.
Відповідно до статті 46 ЖК України, поза чергою жиле приміщення надається:
особам з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них особам з інвалідністю першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків;
особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу та яким встановлено інвалідність;
громадянам, житло яких внаслідок стихійного лиха стало непридатним для проживання;
особам, направленим у порядку розподілу на роботу в іншу місцевість;
дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладах для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також особам з їх числа у разі відсутності житла або неможливості повернення займаного раніше жилого приміщення в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;
громадянам, незаконно засудженим і згодом реабілітованим, у разі неможливості повернення займаного раніше жилого приміщення;
дітям з інвалідністю з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які проживають у сім`ях піклувальників, прийомних сім`ях, дитячих будинках сімейного типу, державних або інших соціальних установах, після досягнення повноліття, у разі якщо за висновком медико-соціальної експертизи вони можуть здійснювати самообслуговування і вести самостійний спосіб життя;
сім`ям, які мають п`ятьох і більше дітей, та у разі народження у однієї жінки одночасно трьох і більше дітей;
особам, обраним на виборну посаду, коли це зв`язано з переїздом в іншу місцевість;
членам сім`ї народного депутата України у разі його смерті в період виконання депутатських обов`язків у Верховній Раді України на постійній основі;
працівникам протитуберкульозних закладів у разі виникнення професійного захворювання на туберкульоз.
Поза чергою жиле приміщення може надаватися також в інших випадках, передбачених законодавством України. Громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.
Отже, чинне законодавство України передбачає взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, визначення черговості надання таким громадянам житла, в т.ч. позачергово.
Як слідує з матеріалів справи, ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 у справі №6-А-4/08 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та Володимирецькою селищною радою, відповідно до якої, за порушення правил обліку осіб, що потребують житла, Володимирецька селищна рада зобов`язалася надати позивачу житло, яке буде в наявності позачергово.
Ухвалою Володимирецького районного суду від 26.06.2008 у справі №6-А-4/08, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009, у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобов`язання Володимирецької селищної ради забезпечити ОСОБА_1 житлом відповідно до вказаної мирової угоди (рішення Володимирецького районного суду від 05.06.2007), з метою захисту Конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду від 05.06.2007 та стягнуто з Володимирецької селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164004,00 грн для придбання житла.
Водночас, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 за результатом розгляду касаційної скарги Володимирецької селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах Володимирецької селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду від 26.06.2008 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009, абзац 2 резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 викладено у новій редакції: «змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.07.2007 та зобов`язано Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статтей 48, 50 Житлового кодексу України».
Окрім того, Рішенням Європейського суду з прав людини у справі “Кононова та інші проти України” (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013 постановлено, що держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, зокрема за заявою 37355/0828/07/2008 зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позивач у ході розгляду цієї справи наголошував на тому, що вказані рішення судів тривалий час залишаються невиконаними відповідачами, зокрема Володимирецькою селищною радою Рівненської області не придбано та не надано у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України, а Міністерством юстиції України не забезпечено контроль за таким виконанням рішень суду ухвалених на користь позивача, зокрема щодо усунення порушеного житлового права сім`ї позивача рішенням ЄСПЛ від 06.06.2013 року, яким на державу Україна, яку представляє Міністерство юстиції України, покладено обов`язок щодо виконання рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 . 
У свою чергу, відповідач-1 не погоджується з такою позицією позивача та зазначає, що Міністерство юстиції України не порушувало права позивача, передбаченого Конституцією України та Житловим кодексом України та на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі “Кононова та інші проти України” (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013, Міністерством юстиції України на користь ОСОБА_2 перераховані кошти у розмірі 31657,08 грн (еквівалент 3000 євро) та пеня за несвоєчасне виконання рішення Суду у розмірі 247,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №2745 від 06.09.2013 та №1750 від 20.06.2014. Окрім того, відповідач-1 стверджує, що Міністерство юстиції України законодавчо не наділене повноваженнями щодо вжиття заходів примусового виконання у виконавчому провадженні, яке перебуває на виконанні в органі примусового виконання рішень, а перевірка виконання рішень судів, які перебувають на виконанні у територіальних органах виконавчої служби не відносяться до компетенції Міністерства юстиції України.
Отже, спірним у межах розгляду цієї справи є бездіяльність відповідачів, яка полягає у невиконанні рішень судів ухвалених на користь позивача щодо придбання та надання йому у користування квартири, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України, а зокрема ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 та рішення Європейського суду з прав людини у справі “Кононова та інші проти України” (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013.
Оцінюючи обґрунтованість доводів сторін з приводу заявлених позивачем позовних вимог суд зазначає, що відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Також, Конституційний Суд України, розглядаючи справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п.43).
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Більше того, в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів.
Суд зауважує, що зі змісту ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002, копія якої наявна в матеріалах судової справи, слідує, що відповідач-2 добровільно взяв на себе зобов`язання щодо забезпечення позивача житлом позачергово, а відтак на момент ухвалення відповідного судового рішення не заперечував наявність у позивача такого права.
Окрім того, право позивача на придбання та передачу йому у користування квартири, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України підтверджено та захищено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09, яка на момент розгляду судом цієї справи залишається не виконаною відповідачем-2, що останнім не спростовано та доказів протилежного матеріали справи не містять.
При цьому, щодо посилань відповідача-2 на рішення виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Рівненської області №102 від 20 червня 2025 року «Про забезпечення житлом ОСОБА_3 », яким вирішено надати позивачу у користування житлове приміщення загальною площею 48 кв.м., в тому числі - житлова площа 26,8кв.м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_2 , як на доказ виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09, то суд зауважує, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі № 460/13795/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2026, адміністративний позов ОСОБА_1 до Володимирецької селищної ради, Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, - задоволено частково та вирішено: визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Рівненської області від 20.06.2025 № 102 «Про забезпечення житлом ОСОБА_3 ».
Отже, вказане рішення виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Рівненської області №102 від 20 червня 2025 року визнано протиправним та скасовано у судовому порядку, що свідчить про відсутність будь-яких інших доказів забезпечення позивача квартирою, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України та, відповідно, безпідставність тверджень відповідача-2 про виконання останнім ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09.
Не спростовує обов`язку відповідача-2 щодо надання позивачу житла позачергово і покликання відповідача-2 на наявність у членів сім`ї позивача кількох об`єктів житлової нерухомості, оскільки в даному випадку такий обов`язок у відповідача-2 виникає на підставі укладеної мирової угоди та на виконання низки рішень судів, якими захищено та підтверджено право позивача на забезпечення його квартирою, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.
Суд також зауважує, що відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Кононова та інші проти України” (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013 постановлено, що держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, зокрема за заявою 37355/0828/07/2008 зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
З матеріалів справи суд встановив, що 03.07.2013 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. відкрито виконавче провадження №38662180 з примусового виконання рішення №11770/03 виданого 06.06.2013 Європейським судом з прав людини про:
(а) держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв № 28061/08 та 28071/08), та 1500 (одну тисячу п`ятсот) євро
(і) кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2, та
(іі) заявникам за заявами № 28061/08 та 28071/08 в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;
(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Так, на виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини, Міністерством юстиції України на користь ОСОБА_2 перераховані кошти у розмірі 31657,08 грн (еквівалент 3000 євро) та пеня за несвоєчасне виконання рішення Суду у розмірі 247,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №2745 від 06.09.2013 та №1750 від 20.06.2014.
Суд враховує, що частинами 1, 2 статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) визначено, що остаточне рішення ЄСПЛ у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається, зокрема, Законом № 3477-IV.
За приписами Закону України № 3477-IV та Указу Президента України від 25.06.2002 №581 (581/2002) "Про Порядок здійснення захисту прав та інтересів України під час розгляду справ у закордонних юрисдикційних органах", Кабінет Міністрів України постановою «Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 31.05.2006 №784 (далі - Постанова №784) постановив покласти на Міністерство юстиції функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини, координації виконання його рішень, а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини. 
Зі змісту цієї норми Постанови № 784 слідує, що органом представництва відповідальним за виконання рішень Європейського суду з прав людини є Міністерство юстиції України. Отже, саме на Міністерство юстиції України покладено обов`язок з контролю та координації виконання рішень Європейського суду з прав людини.
Згідно із частиною 1 статті 1 Закону № 3477-IV виконанням рішення Суду є: а) виплата стягувачові відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.
Заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді. Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в рішенні системної проблеми та її першопричини.
Такі висновки суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.06.2026 у справі № 800/162/16.
Як суд вже зазначив вище, відповідачем-1 на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 на рахунок ОСОБА_2 були перераховані кошти у розмірі 31657,08 грн (еквівалент 3000 євро) та пеня за несвоєчасне виконання рішення Суду у розмірі 247,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №2745 від 06.09.2013 та №1750 від 20.06.2014. Водночас, рішення Суду в частині зобов`язання держави Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року) на момент розгляду судом цієї справи залишається не виконаним відповідачем-2, зокрема у матеріалах справи відсутні докази виконання вимог ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 та забезпечення позивача квартирою, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України, що суперечить принципу обов`язковості судового рішення. 
У рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У рішенні від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» Європейський суд з прав людини наголосив, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.
Необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2012 року у справі «Савіцький проти України»).
Суд зауважує, що контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва. Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частиною другою цієї статті контролю має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.
Поміж тим, згідно зі статтею 1 Закону № 3477-IV у цьому Законі орган представництва вживається у такому понятті - орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.
З системного аналізу вищезазначених норм права суд дійшов висновку, що відповідальним за виконання рішень Європейського суду з прав людини та його координацію є Міністерство юстиції України.
Водночас, матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем-2 активних дій щодо контролю та координації, в порядку визначеному статтею 11 Закону України № 3477-IV та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, в частині виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013, яким на державу Україна покладено обов`язок з виконання рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року), а сама лише сплата відповідачем-1 відшкодування та компенсації судових та інших витрат позивачу не виключає обов`язок відповідачів належним чином виконати рішення судів, ухвалених на користь позивача. 
За наведених обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині, яка стосується визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 та відповідача-2 щодо невиконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 та рішення Європейського суду з прав людини у справі “Кононова та інші проти України” (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог в частині стягнення солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 моральної шкоди на користь позивача, яку перерахувати до благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Повернись живим», то суд виходить з наступних міркувань.
Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 3 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.
Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі позивач мотивував тим, що він отримав надмірно тривалі щоденні душевні страждання, у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів, значне накопичення негативних емоцій, стресу та переживань, які негативно відображаються на його здоров`ї, ділових якостях, а також на репутації як громадянина так і як адвоката, продовження щоденних втрат особистого та робочого часу, які продовжують зазнаватись через порушення житлового права, накопичення щоденного відчуття безнадійності та відсутності правового захисту, загострення негативних емоцій (неспокою) через тривале невиконання судового рішення, що завдає щоденного сильного душевного відчаю та депресії.
Водночас, позивачем не надано доказів на підтвердження того, як саме дії чи бездіяльність відповідачів відображаються на його ділових якостях, репутації адвоката та громадянина, не зазначено з яких міркувань позивач виходив визнаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Судом встановлено протиправну бездіяльність відповідачів, яка полягає у невиконанні ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 та рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі "Кононова та інші проти України" (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь позивача щодо зобов`язання придбати та надати у користування позивачу квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.
Це безумовно потребує від позивача додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів його сім`ї. Сама по собі тривалість невиконання судового рішення завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Відповідні моральні страждання посилюються також й тим, що ситуація не зазнає змін навіть після ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, яким зобов`язано виконати рішення національних судів щодо позивача.
Таким чином, враховуючи вище наведені норми законодавства, а також враховуючи доведеність заподіяної моральної шкоди позивачу, виходячи з характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу його моральних страждань, засад розумності, виваженості і справедливості, а також з урахуванням інших обставин у цій справі, які мають істотне значення, суд дійшов висновку позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково та стягнути з Володимирецької селищної ради на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.
При цьому, вирішуючи питання щодо стягнення саме з Володимирецької селищної ради на користь позивача моральної шкоди суд враховує, що виконання рішень національних судів цілком залежить від її волевиявлення і завдана шкода знаходиться у прямому причинному зв`язку із її бездіяльністю, адже саме Володимирецька селищна рада всіляко затягувала та ухилялася від виконання вищевказаних рішень судів щодо забезпечення житлом позивача.
Згідно частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення позову.
5. Розподіл судових витрат.
Приписами пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, то ж позивач при зверненні до суду із позовною заявою судовий збір не сплачував, і крім того він не подав до суду доказів понесення ним будь-яких інших судових витрат. А тому у суду відсутні передбачені законом підстави для стягнення на користь позивача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України та Володимирецької селищної ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України та Володимирецької селищної ради щодо невиконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 та рішення Європейського суду з прав людини у справі “Кононова та інші проти України” (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013.
Стягнути з Володимирецької селищної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень 00 копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 );
Відповідач: Міністерство юстиції України (місцезнаходження: вул. Городецького, 13, м. Київ, 01601; код ЄДРПОУ: 00015622).
Відповідач: Володимирецька селищна рада (місцезнаходження: вул. Повстанців, 21, с-ще Володимирець, Вараський р-н, Рівненська обл., 34300; код ЄДРПОУ: 04388113).

Суддя       Олександр МАКСИМЧУК