Справа № 594/827/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року м. Борщів

Борщівський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої – судді Губіш О.А.
з участю:
секретаря – Окулянко У. Г. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі - ТОВ «Коллект Центр) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідач має заборгованість за договором №38020, укладеним 07 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та відповідачем в сумі 4000 грн. Позивач зазначив, що є правонаступником прав вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором, а тому просить стягнути з відповідача загальну заборгованість у розмірі 14 831,38 грн, а також понесені судові витрати.
Позовна заява подана до суду 01 червня 2026 року через систему «Електронний суд».
З доданих до позовної заяви матеріалів – опису вкладення, відправлення №0505630252282, вбачається, що копія позовної заяви з додатками направлені позивачем відповідачу 28 травня 2026 року за місцем реєстрації.
Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали.
Як слідує з наявного в матеріалах справи поштового повідомлення, позовну заяву з додатками, ухвалу суду про відкриття провадження, відповідач отримав 13 червня 2026 року. 
11 червня 2026 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме 4000 грн заборгованості за тілом кредиту та 1440, 00 грн заборгованість за процентами, в іншій частині позовні вимоги не визнає. Зазначає, що як вбачається із умов договору про споживчий кредит №38020 від 7.12.2019 року такий було укладено на строк 15 днів, а саме з 17 грудня по 22 грудня 2019 року із сплатою 2,40% за кожний день користування кредитом. Позивач просить стягнути заборгованість за процентами на дату відступлення по даному кредиту у сімі 7872,00 грн. Згідно розрахунку заборгованості по процентах за даним договором таку нараховано по 27.02.2020 року, тобто поза межами строку дії договору, який було встановлено по 22.12.2019. Тобто, сума заборгованості з 23.12.2019 року по 27.02.2020 року нарахована позивачем безпідставно, а тому до стягнення не підлягає. Враховуючи викладене, вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Щодо стягнення заборгованості за неустойкою (штраф, пеня), то відповідач посилається на Закон України №2120-1Х «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Згідно якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено підпунктом 18, відповідно до якого на час дії воєнного ста та в тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування споживач не має нести відповідальності перед кредитодавцем у разі прострочення виконання зобов`язанння за споживчим кредитом. Зокрема, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. В даному випадку за кредитним договором №38020 нараховано 1960,00 грн заборгованості за неустойкою (штраф, пеня).
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, відповідач також заперечує, оскільки, вважає, що заявлена сума на відшкодування правничої допомоги не відповідає вказаним критеріям, а тому позовні вимоги про стягнення коштів на правничу допомогу саме у сумі 9 000 грн не підлягає до задоволення.
23 червня 2026 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач не заперечує факт укладання договору, отримання грошових коштів та виникнення зобов`язань між сторонами. До підписання договору позичальнику було надано всі можливості для ознайомлення з умовами договору, в тому числі паспорт споживчого кредиту та розміщена інформація на сайті товариства. Враховуючи те, що обов`язки боржника за договором про споживчий кредит у добровільному порядку не були виконані на час ухвалення судового рішення, були наявні всі підстави для стягнення заборгованості. Крім того, в позовній заяві було зазначено: «На виконання п.6-п.10 ч.3 ст. 175 ЦПК України повідомляю, що: заходи досудового врегулювання спору між сторонами не вживалися, так як, обов`язковий порядок проведення досудового врегулювання в даній категорії справ відповідно до чинного законодавства України та Кредитного договору не передбачено. Щодо розрахунку заборгованості до позовної заяви надано розрахунки заборгованості, з яких вбачається за який період нараховується заборгованість та за якою відсотковою ставкою (відповідно до визначеного пункту кредитного договору). В постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №464/4985/15 викладено такий правовий висновок: «Твердження заявника про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості станом на 07 квітня 2015 року, який містить детальний розпис нарахованої заборгованості, як поточної так і простроченої, відповідно до графіку погашення кредиту, з вказівкою на щомісячні платежі, дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом та дати здійснення платежів позичальником. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 не надав». У Постанові Верховного Суду по справі №234/3840/15 від 07.06.2023 року було визначено, що «незгода Відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій контррозрахунок».
Відповідачем не було надано ніяких доказів виконання зобов`язань, в тому числі доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості по відсоткам, відповідно до умов Договору про споживчий кредит, в тому числі шляхом проведення та надання власного контррозрахунку у відповідності до всіх погоджених умов.
Таким чином, відповідачем не були зроблені арифметичні розрахунки суми заборгованості належним чином та у відповідності до всіх визначених та погоджених сторонами умов договору. Позивачем надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника, а саме: Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника, окремими траншами. Перший транш в сумі 4000,00 грн надається не пізніше наступного дня після укладення кредитного договору шляхом перерахування на рахунок/карту Позичальника. Проценти за користування першим траншем кредиту нараховуються за ставкою 2.40 % річних. Загальний строк кредитування за цим Договором складає 15 днів. 
Окрім вказаного, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року справа №910/4518/16, зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Підписуючи Договір позики сторони погодили умови повернення позики, в тому числі порядок нарахування процентів по Договору у разі належного та неналежного виконання зобов`язань Позичальником. Вказана заборгованість підтверджується доданими до позовної заяви розрахунками заборгованості, та є чинною та такою, що не спростована Відповідачем. Виходячи з чого, вбачається, що стягувачем було правомірно та у відповідності до домовленостей між Сторонами, що викладені в даному Договорі, нараховано відсотки в межах дії даного Договору з урахуванням погоджених умов щодо строку договору та строку нарахування процентів. Також, зазначив, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, Відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Твердження представника Відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Отже, такі твердження є припущеннями. Відповідачем не надав жодних доказів на зменшення суми витрат на правову допомогу. 
За таких обставин, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що 07 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» таОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 38020. 
Відповідно до п.1.1. кредитор зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п. 1.2. Договору. А Позичальник зобов`язується повернути Кредитору кредит у встановлений в п. 1.4. термін та сплатити проценти за використання кредиту, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим договором. 
Сума кредиту становить 4000,00 , кредит надається строком на 15 днів з 07.12.2019 по 22.12.2019 р. термін повернення кредиту 22.12.2019 р. (п. 1.2.-1.4. договору).
Згідно п. 1 .5. договору плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки в розмірі 2,40%, які сплачуються позичальником за кожен день строку користування кредитом, зазначений у п.1.3 договору, що дорівнює 876,00% річних. 
Відповідно до п. 1.6 договору, застосовується до моменту настання терміну (дати) повернення кредиту, визначеного п.1.4 Договору. При порушені строку (терміну) повернення кредиту позичальник повинен сплатити на користь кредитодавця пеню в розмірі визначеному п.4.1. Договору за кожен день прострочення. 
Згідно п.1.7 договору сукупна вартість кредиту з урахуванням строку, визначеного п. 1.3. Договору складає 5440,00 грн, що дорівнює 876.00% річних і включає процентну ставку за цей період користування кредитом, визначеному п.1.5 Договору. 
Відповідно до п.2. договору кредитні кошти надаються Позичальнику після підписання цього договору шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , відкритий у банку «Приватбанк». 
Переказ коштів в розмірі 4000,00 грн на картковий рахунок № НОМЕР_2 , згідно з договором №38020 від 07.12.2019, підтверджується платіжним дорученням № CRD_147347 від 07 грудня 2021 року.
На виконання ухвали суду ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», надав інформацію, згідної якої вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 (НОМЕР_4 ), а також надано виписки по рахунку, НОМЕР_4 , який відкритий у АТ КБ «Приватбанк» та належить відповідачу ОСОБА_1 , з якого вбачається, що відповідачу в період з 07.12.2019 по 12.12.2019 року були зараховані кошти в сумі 4000 грн.
Таким чином, судом встановлено, що 07.12.2019 між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 виникло кредитне зобов`язання на вищезазначених умовах.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом встановлено факт порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором.
Зі змісту розрахунку заборгованості, сформованого ТОВ «ФК«КРЕДІПЛЮС», судом встановлено, що внаслідок порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання за укладеним договором виникла заборгованість у загальному розмірі 13 832, 00 грн, з яких: 4000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7872,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, заборгованість за пенею/штрафами - 1960,00 грн.
27.02.2020 було укладено договір № 2702-20/02 відповідно до якого ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 38020.
Факт відступлення боргу підтверджується реєстром боржників, відповідно до якого за порядковим номером 132 передано борг ОСОБА_1 за договором позики № 38020 в сумі 13 832, 00 грн. з яких: 4000,00 грн заборгованість за основною сумою заборгованості, 7872,00 грн заборгованість за відсотками, 1960,00 грн заборгованість за пенею.
28.12.2022 було укладено договір № 28-12/2022 відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 38020. 
Факт відступлення боргу підтверджується реєстром боржників, відповідно до якого за порядковим номером 531 передано борг ОСОБА_1 за договором позики № 38020 в сумі 14 831,38 грн. з яких: 4000,00 грн заборгованість за основною сумою заборгованості, 7872,00 грн заборгованість за відсотками, 1960,00 грн заборгованість за пенею, 760,04 грн заборгованість за комісіями, та 239, 34 грн нараховані 3% річних.
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України передбачено, що разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 №127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). 
Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Наявні вище докази у справі у своїй сукупності належним чином свідчать про укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» кредитного договору № 38020 від 07.12.2019, та відповідно, наявність у відповідача заборгованості за таким кредитним договором. 
Крім того, відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно із статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У частині першій статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).
Позивач підтвердив своє право вимоги за кредитним договором № 38020 від 07.12.2019 згідно Договорів факторингу № 2702-20/02 від 27.02.2020, та №28-12/2022 від 28.12.2022.
Суд дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеними договором не виконав, у передбачений в договорах строк кошти (суми позики) не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики: за договором, укладеними з ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» №38020 від 07.12.2019 – 4000 грн, і вимога позивача в цій частині є доведеною, а тому підлягає задоволенню.
Разом з тим, вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за договором, укладеним з ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» №38020 від 07.12.2019 в розмірі 7 872,00 грн, задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судом встановлено, що кредитним договором №38020 передбачено строк кредитування 15 днів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Подібних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54), від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19) та вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.
Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто, боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Згідно розрахунку заборгованості за договором позики №38020 від 07.12.2019 сформованого ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» відсотки нараховані за кредитним договором в межах строку дії договору 15 днів, становить 1440,00 грн, і саме ця сума процентів в межах строку дії договору підлягає стягненню з відповідача.
Таким чином, нараховані відсотки за користування кредитом поза межами строку кредитування, з огляду на наведену вище практику Верховного Суду, стягненню не підлягають.
Суд відхиляє заперечення позивача, оскільки позивач в своїх поясненнях на відзив на позов підтверджує факт укладення кредитного договору №38020 від 07.12.2019 між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 строком 15 днів, як вбачається із розрахунку заборгованості відповідачем не було здійснено пролонгації строку кредитного договору. 
Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивача ТОВ «Коллект Центр» заборгованості в загальному розмірі 5440,00 грн, а саме: 4000,00 сума заборгованості за основною сумою боргу, 1440,00 грн - сума заборгованості за відсотками.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.
Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року.
Щодо нарахування заборгованості за пенею у розмірі 1960,00 грн, то така підлягає стягненню, оскільки нарахована до 24 лютого 2022 року до введення дії воєнного стану на території України.
У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволені частково: 7400,00 грн х 100 % : 14831, 38 грн = 49,89 %, тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1328,27 грн сплаченого судового збору пропорційно до задоволених вимог.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, однак суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем, в тому числі на професійну правничу допомогу, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною.
За таких обставин, суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у загальному розмірі 9000 грн є завищеними та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат, а тому, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у даній справі в розмірі 3000,00 грн. 
На підставі ст.ст. 512, 514, 1077, 1078 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306, код ЄДРПОУ 44276926, заборгованість за: договором №38020, укладеним 07 грудня 2019 в сумі 7400 (сім тисяч чотириста) грн з яких: 4000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 1440,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 1960,00 грн- заборгованість за пенею. 

В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306, код ЄДРПОУ 44276926 сплачені судові витрати в сумі – 1328,27 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі такої скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», місцезнаходження: м. Київ вул. Мечнікова, 3, офіс 306, код ЄДРПОУ 44276926. 

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя: