КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 755/3108/24
провадження № 22-ц/824/509/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» - адвоката Федорюк Ірини Ігорівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року в складі судді Гончарука В. П.,

установив:

У лютому 2024 Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі - АТ «ТАСКОМБАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 травня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №9224689301.
За умовами вказаного договору кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (п. 1.1).
Згідно з п. 1.2, 1.3 кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених кредитним договором. 
Згідно п. 2.1 кредитного договору всі інші умовим кредитного договору викладені в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», які розміщені на сайті товариства. 
Відповідно до п. 1.2 кредитного договору позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 46 718, 12 грн; строк користування - 36 місяців; річні проценти - 0,01% від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 3% від суми кредиту. 
Кредит було отримано відповідачем шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб зазначений в кредитному договорі ( п. 1.4), отже кредитодавець свої обов`язки за кредитним договором виконав в повному обсязі. 
12 травня 2020 року права вимоги за кредитним договором відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016. Відповідно до умов цього Договору та Витягу з Реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, позивач є новим кредитором боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 9224689301 від 07 травня 2020 року з усіма наступними додатками та змінами. 
Відповідно до Реєстру прав вимоги до Договору відступлення прав вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 9224689301від 07 травня 2020 року.
Станом на 05 травня 2023 року заборгованість позичальника за кредитним договором № 9224689301від 07 травня 2020 року становить 59 213,80 грн , з яких : 
заборгованість по тілу кредиту - 44 118 грн 88 коп.; 
заборгованість по річним процентам - 4 грн 90 коп.; 
заборгованість по щомісячним процентам - 15 090 грн 02 коп., що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості по кредитному договору та виписками. 
Оскільки відповідач не виконує умови взятого на себе зобов`язання, не погашає наданий кредит, не сплачує проценти за користування кредитом, вказана заборгованість підлягає стягненню із відповідача разом з нарахованим процентами.
Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за кредитним договором № 9224689301 від 07 травня 2020 року, що становить 59 213,80 грн. Судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 9224689301 від 07.05.2020 року.
07 жовтня 2016 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, згідно п.2.1. якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.
Станом на 07 жовтня 2016 року не було складено та підписано Реєстру прав вимоги. 
Системний аналіз положень ст. ст. 512, 514 ЦК України свідчить, що відступлення права вимоги можливе лише у зобов`язанні, яке існує на момент укладення договору про відступлення права вимоги.
Таким чином, кредитний договір № 9224689301 був укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем 07.05.2020 року, натомість договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 був укладений 07 жовтня 2016 року, тобто, на момент укладення договору про відступлення права вимоги ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 , відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги від 07 жовтня 2016 року. 
Посилання позивача на Витяг із Реєстру прав вимоги від 12.05.2020 року, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передало право вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» відносно ОСОБА_1 за кредитним договором №9224689301 від 07.05.2020 на суму 59 213,80 грн є безпідставним, оскільки вказаний реєстр укладений 12.05.2020, а станом на 07 жовтня 2016 року (на момент укладення договору про відступлення права вимоги) не було складено та підписано Реєстру прав вимоги передані (відступлені) права вимоги АТ «ТАСКОМБАНК», відповідно до якого б Товариство отримало право вимоги відносно ОСОБА_1 
17 січня 2025 року представник АТ «ТАСКОМБАНК» - адвокат Федорюк І. І. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що згідно з умовами Договору відступлення права вимоги від 07 жовтня 2016 року він є завершеним відносно кожного конкретного позичальника тільки після укладення сторонами відповідного реєстру права вимог та сплати ціни договору. 
Зазначений договір відступлення права вимоги укладений з відкладальною обставиною, а саме виникнення права вимоги за кредитним договором конкретного позичальника пов`язується з укладанням між сторонами реєстру права вимоги та сплати ціни договору (цього реєстру) і це не заборонено законом і підтверджується умовами договору відступлення. 
Таким чином, 12 травня 2020 року позивач набув права вимоги за кредитним договором № 9224689301 від 07 травня 2020 року. Також зазначає, що договір відступлення є діючим на цей час, недійсним в судовому порядку не визнавався. 
10 квітня 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 07 травня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 9224689301, за умовами якого відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 46 718,12 грн на строк 36 місяців зі сплатою щомісячних процентів - 3% від суми кредиту згідно з графіком платежів, та річні проценти -0,01% від суми боргу за договором.
Факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів відповідач не заперечує. 
Станом на 05 травня 2023 року заборгованість позичальника за кредитним договором № 9224689301від 07 травня 2020 року становить 59 213,80 грн , з яких : 
заборгованість по тілу кредиту - 44 118 грн 88 коп.; 
заборгованість по річним процентам - 4 грн 90 коп.; 
заборгованість по щомісячним процентам - 15 090 грн 02 коп., що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості по кредитному договору та виписками. 
З матеріалів справи також убачається, що 07 жовтня 2016 року ПАТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових послуг» уклали Договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016, відповідно до якого визначились із термінами в договорі, його предметом, порядком оформлення відступлення прав вимоги, ціни договору та порядку оплати, гарантіями сторін, конфіденційністю, відповідальністю і вирішенню спорів, щодо форс-мажорних обставин, строку дії договору і порядку дострокового його розірвання, а також вказали заключними положення разом із реквізитами, адресами та підписами його сторін.
У відповідності до умов цього Договору Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до Позичальників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та Договорами забезпечення до них та сплачує Первісному кредитору за відступлення Права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнюють Ціні договору у порядку та строки, встановлені цим Договором ( п. 2.1).
Сторони погодили, що Первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) Новому кредитору свої права вимоги до Позичальників, а Новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних Реєстрів прав вимог (зразок якого наведено у Додатку 1 до цього Договору) із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Підписані сторонами відповідні Реєстрі прав вимог є невід`ємною частиною цього договору. Передача Кредитних справ та іншої документації за кредитом регламентується окремим договором зберігання, що укладається між сторонами.
Розмір заборгованостей позичальників, права вимоги до яких відступається згідно Реєстру прав вимог, вказується у кожному окремому Реєстрі до цього договору. Реєстр прав вимог складається сторонами в паперовому та електронному вигляді (у форматі .xls). Реєстр прав вимог на паперовому носії (з основною інформацією за кредитними договорами) підписується уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін. Реєстр прав вимог на електронному носії (з додатковою інформацією за кредитними договорами) передається Первісним кредитором Новому кредитору і повинен повністю відповідати Реєстру прав вимог на паперовому носії в частині основної інформації за кредитними договорами, підписаному сторонами. У випадку розбіжностей між інформацією, що наведена у Реєстрі прав вимог на паперовому носії та Реєстру прав вимог на електронному носії перевагу має інформація Реєстру прав вимог на паперовому носії ( п.2.2).
Кожний Реєстр прав вимог, який передається Первісним кредитором, повинен містити права вимоги, які відповідають наступним параметрам/критеріям: позичальниками є громадяни України - резиденти (фізичні особи та фізичні особи-підприємці (ФОП)); позичальник має постійну зайнятість та регулярні доходи від неї; вік позичальника повинен бути не менше, ніж 21 рік та не більше ніж 70 років; місце фактичного проживання та/або реєстрації (прописки) позичальника не повинно знаходитись у АР Крим, в зоні проведення АТО, в тому числі в Донецькій та Луганській областях; позичальник не є військовослужбовцем; обов`язковою є наявність у позичальника номеру власного мобільного телефону; типи фінансових кредитів: споживчі кредити та кредити готівкою; строк кредиту не повинен бути менше за 6 місяців або більше за 60 місяців; сума кредиту не повинна бути менше за 1 000 грн або більше за 150 000 грн; відсутність простроченої заборгованості за кредитним договором.
Права та обов`язки за кредитними договорами не можуть бути передані (відступлені) Первісним кредитором та прийняті Новим кредитором у разі невідповідності позичальників та кредитних договорів вище зазначеним вимогам (п.2.3).
Відповідно до п. 9.2 Договору сторони погодили, що договір діє протягом 1 (одного) календарного року, але у будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
Пунктом 9.4 передбачено, що у випадку, якщо за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення строку дії Договору жодна з Сторін не ініціювала його розірвання - Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік. 
Відповідно до Реєстру прав вимоги до Договору відступлення прав вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 9224689301 від 07 травня 2020 року.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.
Стаття 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18)).
У статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначено, що факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
На підставі частини 1, 2статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Отже, виходячи із положень ст. 1078 ЦК України, за договором факторингу допускається відступлення як наявної, так і майбутньої вимоги.
У постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25 (провадження № 61-13862св25) визначено, що:
«допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;
наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;
у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);
майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором. Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».
З договору № 9224689301 від 07 травня 2020 року вбачається, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в письмовій формі та підписаний сторонами, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.
Право вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» обґрунтовує договором про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЦФР» передало право вимоги до ОСОБА_1 .
Згідно п. 3.4 вказаного договору право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальника стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, а також по відношенню до поручителів стосовно їх зобов`язань за договором забезпечення. Разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Також, на підтвердження факту переходу права вимоги за спірним договором до АТ «ТАСКОМБАНК» позивач надав витяг з реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 12 травня 2020 року, що відображає інформацію про відступлення права вимоги щодо конкретного боржника та номера відповідного договору. Доданий витяг з реєстру боржників до договору факторингу містить також підписи керівників та печатки АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що вказаний витяг є належним доказом, що відображає інформацію щодо переходу права вимоги.
Крім цього, у матеріалах справи міститься копія повідомлення про відступлення прав вимог за кредитним договором № 9224689301 від 07 травня 2020 року, в якому міститься інформація щодо відступлення права вимоги за вказаним договором на користь АТ «ТАСКОМБАНК» та зазначені реквізити для здійснення платежів за кредитним договором. ОСОБА_1 була ознайомлений зі змістом вказаного повідомлення 07 травня 2020 року, що підтверджується її підписом.
Враховуючи вище наведенні положення статей 1077, 1078 ЦК України та умови договору факторингу, слід дійти висновку, що надана позивачем копія договору та реєстру права вимоги, які містять усі необхідні реквізити, зокрема підписи та печатки сторін, в повному обсязі підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним нею з ТОВ ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» договором № 9224689301 від 07 травня 2020 року.
Укладення договору факторингу до виникнення конкретних кредитних правовідносин із ОСОБА_1 саме по собі не свідчить про недійсність або неможливість подальшої передачі права вимоги новому кредитору. Така обставина лише означає, що на момент укладення первісного договору факторингу відповідна вимога ще не існувала, однак це не виключало можливості її подальшого набуття та передачі у порядку, передбаченому договором.
Отже, право вимоги до ОСОБА_1 не було невизначеним у момент його фактичної передачі новому кредитору, оскільки воно виникло з конкретного кредитного договору, укладеного з відповідачем, та було передане у межах чинного договору факторингу шляхом належного оформлення відповідних Реєстрів прав вимог. За таких обставин сам лише факт укладення договору факторингу до виникнення кредитного зобов`язання не є підставою для висновку про недійсність передачі права вимоги чи відсутність правонаступництва кредитора.
З наведеного слідує, що матеріали справи містять належні докази переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним нею з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» кредитним договором № 9224689301 від 07 травня 2020 року.
Суд першої інстанції вказаного не урахував, тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Щодо заявленої позивачем суми боргу колегія суддів зазначає наступне. 
Як вбачається з розрахунку заборгованості по кредитному договору № 9224689301 від 07 травня 2020 року, укладеному з позичальником ОСОБА_1 , станом на 05 травня 2023 року заборгованість за вказаним кредитним договором становить 59 213,80 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту (в тому числі прострочена) - 44 118,88 грн; заборгованість по річним процентам (в тому числі прострочена) - 4,90 грн; заборгованість по щомісячним процентам (в тому числі прострочена) - 15 090,02 грн.
Факт існування заборгованості та її розмір підтверджуються також випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 07 травня 2020 року по 05 травня 2023 року.
У договорі сторони погодили, що кредитна лінія надається строком на 36 місяців від дати отримання кредиту позичальником.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач, набувши право вимоги за договором кредиту, строк якого не сплинув, правомірно здійснив розрахунок заборгованості за договором кредиту в межах терміну кредитування.
Отже позивачем доведено суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у загальному розмірі 59 213,80 грн, з огляду на погоджені сторонами умови кредитування, з урахуванням тіла кредиту, розміру щомісячної та річної відсоткової ставки за кожен день прострочення та періоду кредитування.
Відповідач вказаного розрахунку не спростував, доказів повної чи часткової сплати боргу суду не надав.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що заборгованість у вказаному розмірі підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, вказані умови кредитування є результатом домовленості сторін, не були визнані судом недійсними, а відтак, з урахуванням положень статей 627-629 ЦК України, є обов`язковими для врахування та виконання сторонами.
Враховуючи викладене, колегія суддів вбачає підстави, передбачені ст. 376 ЦПК України, для скасування оскаржуваного рішення із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.
При подачі позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. 
Після перегляду справи в суді апеляційної інстанції позов було задоволено повністю.
Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» судові витрати у розмірі 3 028,00 грн за розгляд справи судом першої інстанції.
Крім того, при подачі апеляційної скарги АТ «ТАСКОМБАНК» сплатило судовий збір у розмірі 4 542,00 грн.
Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, сплачений ним судовий збір при подачі апеляційної скарги в розмірі 4 542,00 грн підлягає стягненню на його користь з відповідача.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» - адвоката Федорюк Ірини Ігорівни задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» (код ЄДРПОУ 09806443) заборгованість за кредитним договором № 9224689301 від 07 травня 2020 року в розмірі 59 213,80 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» 7 570,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук