Справа № 132/2503/25
Провадження № 22-ц/801/1219/2026
Категорія: 109
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року	Справа № 132/2503/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Берегового О. Ю., Стадника І. М., 
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року про залишення заяви без розгляду, постановлену під головуванням судді Сєліна Є. В. в залі суду в м. Калинівка Вінницької області, 
в цивільній справі № 132/2503/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Служба у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради Вінницької області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, у якій просила встановити факт самостійного виховання та утримання дітей.
В обґрунтування заявлених вимог заявниця зазначила, що від шлюбу з ОСОБА_2 має двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21 липня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають разом із заявницею, яка самостійно здійснює їх виховання та утримання, що підтверджується довідками Калинівської міської ради та актом обстеження матеріально-побутових умов.
Батько дітей ОСОБА_2 з 2011 року спільно з сім`єю не проживає, участі у вихованні дітей не бере та аліменти, стягнуті на підставі рішення суду від 30 вересня 2011 року, фактично не сплачує.
Посилаючись на положення СК України, ЗУ «Про охорону дитинства», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, заявниця зазначила, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей необхідне їй для реалізації прав, передбачених законодавством, зокрема для звільнення з військової служби, оскільки є діючим військовослужбовцем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року заяву залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_1 , що вона не позбавлена права подати позов на загальних підставах – в порядку позовного провадження. 
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статей 293, 315 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення юридичних фактів лише за умови, що їх встановлення не пов`язане з вирішенням спору про право. При цьому суд послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.
Посилаючись на статті 15, 121, 141, 150, 157 СК України, суд зазначив, що розірвання шлюбу не припиняє рівних прав та обов`язків батьків щодо дитини, а обов`язок щодо її утримання є невідчужуваним.
Суд дійшов висновку, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини пов`язане зі з`ясуванням питання про виконання батьком своїх батьківських обов`язків, а тому зачіпає його права та свідчить про наявність спору про право. На підтвердження такого висновку суд послався на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, від 18 жовтня 2024 року у справі № 613/1674/23, від 06 листопада 2024 року у справі № 468/1025/23 та від 15 серпня 2025 року у справі № 709/1954/24.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, керуючись частиною шостою статті 294 ЦПК України, залишив заяву без розгляду, роз`яснивши заявниці право звернутися до суду з відповідними вимогами в порядку позовного провадження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись не неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2026 року вказану справу передано до розгляду у складі колегії суддів: суддя-доповідач Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2026 року вказану апеляційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для надання документу, що підтверджує сплату судового збору або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2026 року, після усунення недоліків відкрито апеляційне провадження у цій справі, визначено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою апеляційного суду від 25 червня 2026 року справу призначено до розгляду 14 липня 2026 року о 11:20 год з повідомленням учасників справи.
Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 липня 2026 року для розгляду цієї справи замінено суддю Матківську М. В. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Береговий О. Ю., Стадник І. М.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність спору про право та помилково залишив заяву без розгляду.
Апелянт зазначає, що звернулася до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини виключно з метою реалізації права на звільнення з військової служби, передбаченого абзацом четвертим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
На підтвердження заявлених вимог до матеріалів справи були долучені рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 21 липня 2011 року про розірвання шлюбу, рішення цього ж суду від 30 вересня 2011 року про стягнення аліментів, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, який підтверджує їх несплату, а також акт обстеження матеріально-побутових умов від 20 червня 2024 року, відповідно до якого батько з 2011 року разом із сім`єю не проживає та участі у вихованні дітей не бере.
На думку апелянта, суд першої інстанції помилково ототожнив невиконання батьком своїх обов`язків зі спором про право. Вона вважає, що жодного спору між батьками щодо виховання чи утримання дитини не існує, оскільки обов`язок батька зі сплати аліментів уже встановлений судовим рішенням, а факт його невиконання підтверджений належними доказами.
Апелянт зазначає, що встановлення юридичного факту необхідне не для вирішення сімейного спору, а виключно для підтвердження права на звільнення з військової служби. Саме рішення суду про самостійне виховання дитини є документом, який вимагають органи військового управління для реалізації цього права.
На її думку, висновок суду про необхідність звернення з позовом фактично змушує її ініціювати штучний спір, якого не існує, що призводить до необґрунтованого затягування реалізації права на звільнення з військової служби та порушує гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на доступ до суду.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник заінтересованої особи – Служба у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
За частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів насамперед звертає увагу на предмет заявлених вимог та мету звернення заявниці до суду.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зі змісту заяви вбачається, що встановлення зазначеного юридичного факту необхідне заявниці не для вирішення спору між батьками дитини щодо здійснення батьківських прав чи виконання батьківських обов`язків, а виключно для реалізації права, передбаченого законодавством України у сфері проходження військової служби, а саме права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Отже, предметом судового розгляду у цій справі є встановлення юридичного факту, від наявності якого залежить можливість реалізації заявницею права, наданого спеціальним законом.
При цьому колегія суддів враховує, що встановлення юридичного факту є самостійним способом судового захисту у випадках, коли від такого факту залежить виникнення, зміна або реалізація прав особи, а чинним законодавством не передбачено іншого порядку його підтвердження.
Правові засади виконання громадянами України військового обов`язку, проходження військової служби та звільнення з неї визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до абзацу четвертого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 зазначеного Закону під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема у разі самостійного виховання та утримання дитини (дітей) віком до 18 років.
Аналогічні за змістом положення містяться і в статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», якою визначено категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Таким чином, законодавець пов`язав виникнення права на відстрочку від призову або звільнення з військової служби із наявністю визначених законом сімейних обставин, однією з яких є самостійне виховання та утримання дитини.
При цьому Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» було суттєво змінено правове регулювання зазначених правовідносин та конкретизовано підстави реалізації відповідних прав військовослужбовців.
Зазначені зміни спрямовані на забезпечення належного балансу між конституційним обов`язком громадянина щодо захисту держави та необхідністю гарантування належного захисту прав та інтересів дітей, які фактично виховуються одним із батьків.
Водночас ні Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначають адміністративного чи іншого позасудового порядку встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Отже, законодавством не передбачено іншого способу підтвердження зазначеної обставини, окрім її встановлення судом у випадках, коли відповідний юридичний факт не підтверджується документами встановленого зразка або потребує судової оцінки.
Необхідність підтвердження такого юридичного факту і стала підставою для звернення ОСОБА_1 до суду.
Підставою для залишення заяви без розгляду може бути лише встановлення реального спору про право, тобто наявність між заінтересованими особами неврегульованих розбіжностей щодо існування, змісту або обсягу суб`єктивного права чи юридичного обов`язку.
Суд першої інстанції, залишаючи заяву без розгляду з мотивів існування спору про право фактично виходив із припущення про можливість виникнення такого спору, не встановивши його існування у конкретних правовідносинах.
Відповідно до абзацу четвертого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, якщо вони самостійно виховують та утримують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду або якщо запис про батька такої дитини у Книзі реєстрації народжень здійснено на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Законодавець визначив декілька самостійних юридичних підстав для підтвердження відсутності фактичної участі другого з батьків у вихованні дитини. Однією з таких підстав є смерть другого з батьків, позбавлення його батьківських прав, визнання безвісно відсутнім, оголошення померлим, відбування покарання у місцях позбавлення волі. Іншою, окремою підставою є встановлений судом факт самостійного виховання та утримання дитини.
Як убачається з пояснень заявниці, наданих у судовому засіданні апеляційного суду, батько дітей є живим, не позбавлений батьківських прав, не визнаний безвісно відсутнім чи зниклим безвісти, не оголошений померлим та не відбуває покарання у місцях позбавлення волі. Саме тому заявниця не має можливості підтвердити наявність передбаченої законом підстави для звільнення з військової служби відповідними офіційними документами і звернулася до суду із заявою про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів також враховує положення Сімейного кодексу України, якими визначено зміст батьківських прав та обов`язків щодо виховання дитини.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками або їх окреме проживання не впливають на обсяг їхніх прав та не звільняють від виконання батьківських обов`язків.
За змістом статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття нею освіти та підготувати її до самостійного життя.
Згідно зі статтею 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно, а той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з нею.
Наведені норми свідчать, що законодавець пов`язує виховання дитини не лише з її матеріальним забезпеченням, а й із фактичним виконанням комплексу батьківських обов`язків, спрямованих на забезпечення її фізичного, духовного, морального розвитку, навчання, догляду та створення належних умов для життя.
Отже, встановлення факту самостійного виховання дитини передбачає з`ясування судом того, хто фактично здійснює зазначені обов`язки, а також оцінку доказів щодо участі кожного з батьків у вихованні та утриманні дитини.
Як уже зазначалося, факт самостійного виховання та утримання дитини має безпосереднє юридичне значення для реалізації заявницею права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, тоді як іншого порядку підтвердження такого факту чинне законодавство не встановлює.
Разом із тим відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України заява підлягає залишенню без розгляду лише у разі, якщо під час її розгляду буде встановлено наявність спору про право, який має вирішуватися в порядку позовного провадження.
Таким чином, сама по собі необхідність дослідження доказів або встановлення певних фактичних обставин не є підставою для висновку про існування спору про право. Вирішальним є встановлення того, що між заінтересованими особами існують неврегульовані розбіжності щодо наявності, змісту чи обсягу суб`єктивного права або юридичного обов`язку, які потребують судового вирішення.
Такий підхід відповідає як положенням статей 293, 294 та 315 ЦПК України, так і правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 та Верховного Суду у постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших щодо розмежування справ окремого і позовного провадження.
Відповідно до частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, у порядку якого суд підтверджує наявність або відсутність юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав.
Частиною другою статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд може встановлювати також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Разом із тим відповідно до частини шостої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України заява підлягає залишенню без розгляду лише тоді, коли під час її розгляду буде встановлено спір про право, який має вирішуватися в порядку позовного провадження.
Отже, вирішуючи питання про можливість розгляду заяви в порядку окремого провадження, суд першої інстанції повинен був встановити не гіпотетичну можливість виникнення спору, а наявність реального спору про право, підтвердженого конкретними обставинами справи.
Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність у справі спору про право.
Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини потребує дослідження питання щодо виконання батьком своїх батьківських обов`язків, а відтак пов`язане з вирішенням спору про право, який має розглядатися в порядку позовного провадження.
При цьому суд першої інстанції не встановив, яке саме суб`єктивне право є оспорюваним, між якими особами виник спір та які конкретні обставини підтверджують його існування.
Більше того, матеріали справи не містять відомостей про те, що батько дитини був залучений до участі у справі, висловив заперечення проти заявлених вимог, оспорив наведені заявницею обставини або заявив про порушення своїх прав чи законних інтересів.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність спору про право є передчасним, оскільки зроблений без з`ясування позиції батька дитини та без встановлення обставин, які б свідчили про існування між сторонами реального правового конфлікту.
Саме лише припущення, що встановлення факту самостійного виховання дитини потенційно може вплинути на права чи обов`язки батька, не є достатньою підставою для застосування частини шостої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України.
Колегія суддів також бере до уваги, що заявниця не зверталася до суду з вимогами про позбавлення батька батьківських прав, визначення місця проживання дитини, визначення способу його участі у вихованні дитини, зміну чи припинення будь-яких сімейних правовідносин або вирішення іншого сімейного спору. Метою звернення є виключно встановлення юридичного факту, від якого залежить реалізація права, передбаченого спеціальним законом.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції передчасно застосував положення частини шостої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки без належного дослідження обставин справи та без встановлення наявності реального спору про право залишив заяву без розгляду.
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, така ухвала відповідно до статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, та передчасно дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у цій справі.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, а справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, підстав для розподілу судових витрат немає.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2026 року скасувати, а вказану справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 липня 2026 року.

Суддя-доповідач     Ю. Б. Войтко

Судді:        О. Ю. Береговий

І. М. Стадник