РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
м. Вінниця
10 липня 2026 р.  Справа № 120/16938/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: військової частини НОМЕР_1 про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
У Вінницький окружний адміністративний суд звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку позивача, бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 10.09.2025 по 20.11.2025.
Відтак, з метою зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 10.09.2025 по 20.11.2025, позивач звернувся до суду.
Ухвалою від 16.12.2025 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Установлено строк для подання заяв по суті.
Скориставшись своїм процесуальним правом відповідач подав відзив, у якому проти задоволення позову заперечує. По суті спору відповідач вказав, що 21.10.2025 позивачу було доплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 193 135,06 грн., а не компенсацію за піднайом житла та грошове забезпечення, як це зазначає позивач у позовній заяві.
Відповідач зазначає, що грошова компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення.
Відповідно до абз. 3 п. 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Тому, військова частина НОМЕР_1 саме в день звільнення позивача не була зобов`язана виплатити йому компенсацію за неотримане речове майно.
Нормами спеціального законодавства чітко врегульовано порядок виплат, які здійснюються військовослужбовцю на день виключення зі списків особового складу при звільнені з військової служби, а тому норми загального законодавства, а саме ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю в цьому випадку не застосовуються.
Позивач подав відповідь на відзив, у якій просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У поданих запереченнях відповідач наголошує, що грошова компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення та не підлягає виплаті в день виключення зі списків 09.09.2025. Натомість грошова компенсація за неотримане речове майно проводилась позивачу на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2025 №622.
Позивач у додаткових поясненнях просить при вирішенні справи врахувати правові позиції Великої Палати Верховного Суду з питань застосування ст. 117 КЗпП України з урахуванням принципу пропорційності у спосіб, що забезпечить справедливий баланс інтересів сторін.
Ухвалаю від 01.07.2026 суд витребував у відповідача витяг з наказу військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2025 №622 із зазначенням підстав та документів, що стали підставою для його видачі; інформацію про отримання ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належить (належало) до видачі йому за час проходження військової служби, із зазначенним дати та суми (за наявності).
09.07.2026 на виконання вимог ухвали відповідач надав витяг з наказу та довідку-розрахунок вартості речового майна, що належать до погашення капітану ОСОБА_1 (наказ командира №280 від 09.09.2025).
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.
Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №280 позивач з 09.09.2025 виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 11).
Позивач вважає, що всупереч п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 та ст. 116 КЗпП України в день виключення зі списків особового складу військової частини з ним не був проведений повний розрахунок.
Виплата коштів проведена 20.11.2025 в сумі 193135,06 грн із цільовим призначенням грошова компенсація за неотримане речове майно (а.с. 14).
З огляду на те, що остаточний розрахунок з позивачем проведений 20.11.2025, то останній вважає, що є правові підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд зазначає таке.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.
Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).
Приписами ст. 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст. 2 Закону № 2011-XII).
Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Наказом Міністерства оборони України від 07.096.2018 № 260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.
Пункт 2 Порядку передбачає, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовано положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання унормовано положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України приписи спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Спір у цій справі стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову вказує, що компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення, тому не є оплатою праці й вимоги статей 116, 117 КЗпП України не можуть бути застосовані у цих правовідносинах. 
У доводах представник відповідача зазначає, що позивач виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.09.2025 (а.с. 11).
Натомість грошова компенсація за неотримане речове майно проводилась позивачу на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2025 №622.
Оцінюючи доводи сторін, суд зазначає таке.
Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) позивач з 09.09.2025 позивач виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 11).
Згідно із цим наказом питання виплати позивачу компенсації вартості за неотримане речове майно не обумовлено. 
Грошова компенсація за неотримане речове майно проводилась позивачу на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2025 №622, що підтверджується витягом долученим відповідачем до матеріалів справи. 
Так, Верховним Судом у постанові від 20.03.2025 у справі №400/5427/24 виснуваний підхід, що у спірному випадку, компенсація вартості за неотримане речове майно не входила до складу належних працівникові сум при звільненні у розумінні ст. 116 КЗпП України. А відтак, законні підстави для притягнення військової частини до відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, відсутні, адже Закон покладає на роботодавця (підприємство, установу, організацію) обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В протилежному випадку наступає відповідальність.
Досліджуючи докази, суд встановив, що наказом командира військової частини від 17.11.2025 №622, на підставі якого позивачу виплачені кошти обумовлено про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно звільненим військовослужбовцям. В преамбулі цього наказу зазначено, що відповідно до телеграми військової частини та розподілу кошторисних призначень та коштів, затверджених командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України, відповідачу перераховані кошти за бюджетною програмою "Забезпечення діяльності..." для виплати грошової компенсації звільненим військовослужбовцям. До цього наказу долучена довідка-розрахунок вартості речового майна, що належить до погашення капітану ОСОБА_1 із посиланням на наказ в/ч №280 від 09.09.2025, тобто за реквізитами якого є наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), яким позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Отже, здобутими доказами суд установив, що компенсація вартості речового майна підлягала виплаті позивачу у день виключення його із списків незалежно від того, що така виплата у наказі №280 від 09.09.2025 не вказана. 
Зазначене дає суду підстави для висновку, що у відповідача був обов`язок щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу станом на день виключення останнього зі списків особового складу військової частини (09.09.2025).
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у редакції Закону 2352-ІХ, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
В контексті спірних правовідносин, суд застосовує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №489/6074/23 у постанові від 08.10.2025 у яких виснуваний підхід щодо застосування статті 117 КЗпП. Зокрема, обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців (п. 105, п. 106).
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, передбачене частиною 2 статті 117 КЗпП України, необхідно розраховувати із принципів розумності, справедливості та пропорційності та з урахуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, про що наголошено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23.
Відповідно до матеріалів справи, позивач виключений із списків особового складу 09.09.2025, оскаржує дії відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 10.09.2025 по 20.11.2025, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX, у яких нарахування компенсації застосовується за період, який не може перевищувати шести місяців.
При цьому, як указала Велика Палата Верховного Суду у справі №489/6074/23 у постанові від 08.10.2025, з метою формування єдиного підходу правового регулювання, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
Тож, з огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що "виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України". У цій постанові Велика Палата сформулювала змістовні критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Повертаючись до обставин цієї справи суд установив, що відповідно до наказу військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2025 №622 позивачу наказано виплатити кошти за неотримане речеве майно як звільненому військовослужбовцю у розмірі 196 126,69 грн. 
Кошти виплачені позивачу 20.11.2025, отже періодом затримки розрахунку є з 10.09.2025 по 20.11.2025, що становить 72 дні. 
Враховуючи означені підходи Великої Палати Верховного Суду, суд зазначає, що у межах цієї справи застосовується підхід співмірності імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до довідки військової частини грошове забезпечення на день звільнення позивача становило 732 976,32 грн та враховуючи розмір компенсації за неотримане речеве майно у розмірі 196 126,69 грн., загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат становить 929 103,01грн. 
Тож, сума недоплаченого грошового забезпечення (196 126,69 грн.) від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат (929 103,01грн.) становить 21,10% (196 126,69х100/929 103,01). 
Згідно з довідкою відповідача середній заробіток позивача за два останніх місяці перед виключенням із списків особового складу становив 69463,80 грн. Середньоденний заробіток позивача становить 1120,38 грн. (69463,80 грн./62 кал. дні/липень-серпень) (а.с. 25).
За період затримки розрахунку кількість днів становить 72 (за період з 10.09.2025 по 20.11.2025).
Сума недоплачених коштів за цей період становить 80667,36 грн (1120,38 грн.х72 дні).
Тож, суд, оцінивши обставини справи, для визначення справедливої компенсації позивачу, встановив її розмір у сумі 17020,81 грн (80667,36 грн.х21,10%).
Вирішуючи спір, з урахуванням заявлених вимог, суд вважає, що правильним способом захисту є стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2025 по 20.11.2025 у сумі 17020,81 грн.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2025 по 20.11.2025.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2025 по 20.11.2025 у розмірі 17020,81 грн (сімнадцять тисяч двадцять гривень 81 копійка).
В іншій частині вимог відмовити. 

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ); Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складено 10.07.2026.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна