Справа №461/2009/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
/заочне/

13 липня 2026 року          місто Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:
Головуючого судді Стрельбицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання Чорнія Н.І., 
представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом 
ОСОБА_2 
( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 
до 
ОСОБА_3 
( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 
про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, 
встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання,   інші процесуальні дії у справі

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_3 , з врахуванням уточненої позовної заяви, у якому просить:
- стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 10750,00 грн на кожну дитину, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку;
- допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць;
- судові витрати стягнути з відповідача.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказує, що за час шлюбу з відповідачем у них народились діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. Вказує, що з відповідачем спільного сімейного господарства не ведуть та участі в утриманні дітей відповідач не приймає. Усі витрати на утриманні дітей позивач здійснює самостійно, та відповідач відмовляється від надання постійної матеріальної допомоги. Також, їй відомо, що відповідач офіційно працює, а від покладених на нього обов`язків щодо утримання дітей ухиляється. Вказує, що позивач витрачає на утримання дітей, тобто, для забезпечення їм комфортних умов проживання, для задоволення їх базових побутових потреб, щомісячно більше ніж 43 000,00 грн. Відтак, просить позов задовольнити.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.03.2026 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31.03.2026 відкрито провадження у справі, розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав наведених у позовній заяві. Також просила вважати вірною уточнену позовну заяву щодо вимог про стягнення в межах суми 10750,00 грн на кожну дитину, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошеннями в порядку ст.128 ЦПК України. Також, відповідач не подав до суду відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності. 
Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу з ухваленням заочного рішення.
При цьому, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.  Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вірного вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків. 
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є рішення суду, за яким кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи, від шлюбу у подружжя (сторони по справі) народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ), та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4  (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ).
Крім того, на підтвердження доводів позивача щодо витрат на утримання дітей, суду надані докази, зокрема квитанції про оплату від 12.03.2026, 13.03.2026, 15.03.2026, 21.03.2026, 24.03.2023, 22.01.2026, на загальну суму 8495 грн 95 коп. Так, позивач вказує, що такі є витратами на лікування, побутові та продовольчі товари, оплата за комунальні послуги, які є необхідними для здорового фізичного та емоційного росту дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно положень ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Частиною 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. (ч. 1,2 ст. 141 Сімейного кодексу України).
Згідно частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;  наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;  доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;  4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України).
Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п. 17).
Батьки рівні не тільки в правах на дитину, але і в обов`язках щодо її забезпечення. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. У законі йдеться, що прожитковий мінімум має забезпечити нормальне функціонування людини, тобто збереження здоров`я, соціально-культурні потреби. В Україні величина прожиткового мінімуму встановлюється на законодавчому рівні в Державному бюджеті.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3209 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі з 1 січня 2026 року - 3512 гривні.
Таким чином, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення належного гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У свою чергу, отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
Такої позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 грудня 2021 року у справі № 681/15/21, провадження № 61-15542св21.
Відтак, при визначенні розміру аліментів, суд оцінює надані докази в їх сукупності, виходячи з принципу розумності. При цьому суд виходить також із необхідності захисту інтересів дитини, забезпечення необхідних умов для її життєдіяльності, збереження гідного рівня її життя, забезпечення її гармонійного розвитку, прожитковий мінімум на дитину відповідного віку та наведені у цьому рішенні вимоги діючого законодавства.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, в тому числі на предмет відповідності вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). 
Відповідно до ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
При ухваленні даного рішення суд враховує досліджені судом та надані докази про витрати позивача та відсутність підтверджень фактичних витрат, зокрема відповідача, які несе останній на утримання дітей на даний час. 
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог. 
Так, судом встановлено, що відповідач перебуває у працездатному віці, у матеріалах справи відсутні належні підтвердження витрат позивача на утримання дітей, що заявлені у позовній заяві. Також, судом приймається до уваги факт місце реєстрації відповідача разом з позивачем, а також відсутність жодних доказів того, що відповідач несе будь-які витрати на утримання дітей.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Приймаючи до уваги матеріальні потреби  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які проживають разом з матір`ю та наведені вище обставини, що мають істотне значення для об`єктивного визначення розміру аліментів, суд вважає за можливе визначити аліменти у твердій грошовій сумі, в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно на кожну дитини до досягнення дітьми повноліття, що є у даному адекватним способом захисту прав дітей і не призведе до порушення майнових прав малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та покладення надмірного матеріального навантаження на відповідача.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. 
Таким чином, стягнення аліментів з відповідача на користь позивача повинно відбуватися з 19.03.2026, оскільки позовна заява надійшла до Галицького районного суду м. Львова саме у вказану дату. 
Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 6 статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач при подачі позовної заяви про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі ((5000+5000)/(10750+10750) * 1331,20 (судовий збір)) 619 грн 16 коп.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, 

ухвалив:
Позов задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду 19 березня 2026 року і до досягнення дітьми повноліття.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 619 гривень 16 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:
позивач ? ОСОБА_2 
( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 )
представник позивача ? ОСОБА_1 
( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ) 
відповідач –  ОСОБА_3 
( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 )

Повний текст рішення складено 13 липня 2026 року.

Головуючий суддя  В.В. Стрельбицький