ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 300/8718/25 пров. № А/857/34259/26
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Мандзія О.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року, головуючий суддя – Біньковська Н.В., ухвалене у м. Івано-Франківськ, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУПФУ в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправними дії щодо припинення нарахування та виплаті збільшення пенсії на 20% відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15.02.1995 року №56/95-ВР; зобов`язати здійснити перерахунок та поновити виплату пенсії по інвалідності з 1 серпня 2025 року із збільшенням на 20% відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15.02.1995 року №56/95-ВР, з урахуванням раніше виплачених сум. 
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з березня 2023 року постійно проживає в місті Надвірна Надвірнянського району Івано-Франківської області. Вважає, що приписи постанови Кабінету Міністрів України від 02.07.2025 року № 793 «Деякі питання доплат, передбачених частиною 2 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні” у 2025 році» застосовуються виключно до осіб, які вперше звертаються за призначенням пенсії або державної допомоги. Позивачу пенсію призначено у 2023 році, а із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку з нарахуванням гірської надбавки позивач повторно звернувся у грудні 2023 року, тоді як вказана постанова № 793 набрала чинності 04.07.2025. У вересні 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати надбавки як особі, яка має дійсне посвідчення громадянина, що проживає на території гірського населеного пункту. Однак листом № 0900-2308-8/55731 від 10.11.2025 року відповідач протиправно відмовив у поновленні такої виплати. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились ним у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та до 04.07.2025 року отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З 04.07.2025 року позивачу призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
У розпорядженні про перерахунок пенсії позивача з 01.03.2025 року вказано, що йому було встановлено підвищення як жителю гірського району в розмірі 3498,87 грн.
Згідно із змістом копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 16.11.2023 року, виданого Виконавчим комітетом Надвірнянської міської ради, ОСОБА_1 працює на території гірського населеного пункту.
14.10.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення припинення доплати до пенсії відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні». До заяви додано: довідку ВПО, копію акту від депутата міської ради, копію гірського посвідчення.
За результатами розгляду звернення позивача відповідач листом від 10.11.2025 року №0900-2308-8/55731 повідомив ОСОБА_1 про те, що йому необхідно надати до сервісного центру обслуговування громадян довідку про фактичне проживання на території гірського населеного пункту згідно додатку 1 ПКМУ №793 для проведення перерахунку пенсії.
Вважаючи протиправними такі дії відповідача, позивач звернувся із даним позов до суду.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем не надано документів про надання статусу особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського (для підвищення пенсії згідно зі статтею 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні").
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади набуття особою статусу жителя гірського населеного пункту та обсяг відповідних пільг визначені Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15.02.1995 року №56/95-ВР (далі Закон №56/95).
Відповідно до ст.5 Закону №56/95 статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, які постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої Ради видається посвідчення встановленого зразка.
Згідно з ч.2 ст.6 Закону №56/95 громадянам, які одержали статус особи, що проживає, працює або навчається на території населеного пункту, якому надано статус гірського, розмір державних пенсій, стипендій, всіх передбачених чинним законодавством видів державної матеріальної допомоги збільшується на 20 відсотків.
Механізм встановлення у 2025 році доплати до пенсії, передбаченої ч.2 ст.6 Закону №56/95, визначено постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2025 року №793 «Деякі питання встановлення доплат, передбачених частиною другою статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», у 2025 році» (далі Постанова №793). 
Пунктом 1 Постанови №793 установлено, що особам, яким встановлено статус громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, у 2025 році щомісяця надається доплата до пенсії у розмірі, визначеному відповідно до ч.2 ст.6 Закону №56/95.
Абзацом третім підп.5 п.1 Постанови №793 передбачено, що факт проживання особи на території населеного пункту, якому надано статус гірського, також може підтверджуватися особою шляхом надання довідки про фактичне місце проживання особи (додаток 1), виданої виконавчим органом, до органу соціального захисту населення/територіального органу Пенсійного фонду України.
Пунктом 9 Постанови № 793 передбачено, що для визначення права особи на встановлення/продовження виплати доплати Міністерство соціальної політики та Пенсійний фонд України використовують, зокрема, результати превентивної верифікації, проведеної Міністерством фінансів відповідно до статті 10 Закону України "Про верифікацію та моніторинг державних виплат".
За результатами верифікації отримувачів доплати Міністерство фінансів надає рекомендації Пенсійному фонду України.
Датою встановлення обставин, що впливають на право отримання доплати, є дата: надходження рекомендації від Міністерства фінансів; отримання відомостей, отриманих в результаті обміну інформацією; отримання акта органом соціального захисту населення/територіальним органом Пенсійного фонду України від територіального органу Національної соціальної сервісної служби.
Отже, для встановлення права на отримання доплати проводиться перевірка таких даних:
Місце проживання – відповідно до реєстру територіальної громади (задеклароване чи зареєстроване місце проживання).
Фактичне місце проживання – підтверджується довідкою, яку видає місцева громада; перевірку здійснює Національна соціальна сервісна служба.
Факт перебування за кордоном – перевіряється Міністерством фінансів України.
Сплата ЄСВ в іншому населеному пункті – перевіряється Пенсійним фондом України.
Постановою також передбачено, що якщо особа вперше звертається за доплатою та відповідає усім встановленим критеріям – доплата призначається з моменту набуття права, але не раніше 1 січня 2025 року.
Якщо особа вже отримувала доплату, але вона була припинена з будь-яких причин – виплату буде поновлено з місяця, в якому було припинення, за умови, що особа продовжує відповідати критеріям.
Якщо особа мала право на отримання доплати, але з певних причин не зверталася раніше, – її можуть призначити з дати виникнення права, але також не раніше 1 січня 2025 року.
Якщо особа вже отримувала доплату, але вона була припинена з будь-яких причин – виплату буде поновлено з місяця, в якому було припинення, за умови, що особа продовжує відповідати критеріям.
Факт проживання особи на території населеного пункту, якому надано статус гірського, також може підтверджуватися особою шляхом надання довідки про фактичне місце проживання особи (додаток 1), виданої виконавчим органом, до органу соціального захисту населення/територіального органу Пенсійного фонду України.
Якщо внутрішньо переміщена особа з числа осіб, які є отримувачами доплати, фактично проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського, орган соціального захисту населення додатково перевіряє відомості з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.
Підтвердження факту проживання здійснюється один раз на шість місяців.
Матеріалами справи підтверджено, що до заяви про поновлення припиненої доплати до пенсії відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні». позивач додав: довідку ВПО, копію акта депутата міської ради та гірське посвідчення.
Згідно із довідкою від 08.03.2023 року № 2609-5002629813 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 .
В акті обстеження № 818 від 15.08.2025м року зазначено, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до змісту копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 16.11.2023, виданого Виконавчим комітетом Надвірнянської міської ради, ОСОБА_1 працює на території гірського населеного пункту.
Однак, позивачу відмовлено у встановленні збільшення до пенсії у розмірі 20 процентів у зв`язку із тим, що ним не було надано довідку про фактичне місце проживання на території населеного пункту згідно додатку 1 Постанови №793 для проведення перерахунку пенсії.
Крім того, за результатами розгляду звернення позивача щодо видачі довідки про фактичне місце проживання на території гірського населеного пункту в листі Надвірнянської міської ради від 23.09.2025 року №495/ОА-15 зазначено, що відповідно до пункту 8 Положення про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 року № 345 «Про посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту», із змінами, внесеними згідно з постановою КМУ № 593 від 24.05.2024 року, для видачі посвідчення необхідним є витяг з реєстру територіальної громади - для тих осіб, які постійно проживають у гірському населеному пункті.
Щодо доводів апелянта про те, що факт проживання на території гірського населеного пункту підтверджується довідкою від 08.03.2023 року № 2609-5002629813 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, то колегія суддів такі доводи не приймає і зазначає наступне.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII (далі Закон №1706).
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.4 Закону №1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону.
Частиною 1 ст.5 Закону №1706 визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону.
Відповідно до ч.3 ст.7 Закону №1706 громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яку зареєстровано внутрішньо переміщеною особою, має право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Згідно з ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Приписами п.10 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 року №1871-IX встановлено, що на період тимчасової окупації Російською Федерацією території України, а також на період віднесення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, територіальних громад до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, положення ч.1 ст.4 цього Закону не поширюються на осіб, місце проживання яких зареєстроване або задеклароване у житлі, що знаходиться на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, а також на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії; така особа може задекларувати або зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.
Водночас, згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. 
Отже, із аналізу положень Закону № 1706-VII слідує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не може підтверджувати постійне проживання у гірському населеному пункті, оскільки носить тимчасовий характер.
Відповідно до Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" Кабінет Міністрів України постановою від 19.03.1996 року № 345 затвердив Положення про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту (надалі також - Положення № 345).
Посвідчення громадянам, які постійно проживають у гірському населеному пункті (у тому числі дітям), видається, серед іншого, на підставі витягу з реєстру територіальної громади - для громадян, які постійно проживають у гірському населеному пункті (п. 8 Положення № 345).
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, довідка про постійне проживання у гірському населеному пункті не є тотожною довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08.03.2023 року.
Натомість факт постійного проживання позивача на території гірського населеного пункту має підтверджуватися довідкою про фактичне місце проживання особи (додаток 1), виданої виконавчим органом, до органу соціального захисту населення/територіального органу Пенсійного фонду України.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем до заяви не надано документів про надання статусу особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського (для підвищення пенсії згідно зі статтею 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні").
Відповідач не заперечував права позивача на отримання гірської надбавки та роз`яснив порядок її призначення, зокрема необхідність подання відповідної довідки. 
Таким чином, відмова у призначенні надбавки відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» є правомірною та обґрунтованою, оскільки позивач не надав до територіального органу Пенсійного фонду України довідку про фактичне проживання на території гірського населеного пункту згідно додатку 1 Постанови № 793.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, відтак такі задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року у справі №300/8718/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя | | Л. Я. Гудим
судді | | О. П. Мандзій
| | Т. В. Онишкевич