Справа № 349/1520/25 
Провадження № 22-ц/4808/1502/26 
Головуючий у 1 інстанції Гаврилюк О. О. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Девляшевського В.А.,Максюти І.О. 
учасники справи
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» 
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України) 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,
на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2026 року, ухвалене судом у складі судді Гаврилюк О.О., 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:
У листопаді 2025 року ТОВ «Свеа Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що 27 жовтня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 було укладено договір №5067878 про надання коштів на умовах споживчого кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію». 
За умовами договору первісний кредитор надав відповідачу кредит в сумі 20 000,00 гривень. Відсоткова ставка за користування коштами становить стандартна 1,% в день, знижена 0,2 % в день. Строк кредиту 360 днів. 
На виконання умов цього договору ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника № НОМЕР_1 , яку позичальник вказав при оформленні кредиту. 
Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, не здійснивши передбачені договором платежі вчасно, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. 
26 червня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу №01.02-14/25, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило свої права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованостей боржників перед ТОВ «Лінеура Україна» визначеними в реєстрі боржників. 
За цим договором факторингу ТОВ «Свеа Фінанс» було відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед ТОВ «Лінеура Україна» за договором про споживчий кредит №5067878 від 27 жовтня 2024 року. 
Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору заборгованість відповідача перед позивачем становить 78600,00 грн, з яких заборгованість за основним боргом 20000,00 грн, заборгованість за відсотками - 48600,00 грн, заборгованість за пенею, штрафами - 10000,00 грн. 
У зв`язку з викладеним позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором №5067878 від 27.10.2024 року в розмірі 78600,00 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. 

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2026 рокупозов ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором № 5067878 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 жовтня 2024 року в розмірі 68600,00 грн, з яких 20 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 48600,00 грн - заборгованість по процентах та 2114,27 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Свеа Фінанс».
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що позивачем не надано доказів того, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача, оскільки в реєстрі боржників в електронному вигляді до договору факторингу № 01.02.-14/25 від 26.06.2025 року відсутня інформація про боржника ОСОБА_1 , не зазначено ні підпису клієнта, ні фактора.
Також акт приймання-передачі документації за договором факторингу № 01.02.-14/25 від 26.06.2025 року не містить інформацію про документацію, що мала б передатися фактору.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 липня 2026 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 78600 грн і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3328 грн * 30 = 99 840 грн), тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному вебпорталі судової влади України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив того, що 27 жовтня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №5067878 про надання коштів на умовах споживчого кредиту за яким Товариство надало споживачу кредит (грошові кошти) в сумі 20 000,00 грн строком на 360 днів.
Відповідно до договору факторингу №01.02-14/25 від 26 червня 2025 року до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором №5067878 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 жовтня 2024 року, де боржником виступає відповідач по справі ОСОБА_1 .
Встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази погашення заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку, про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту у сумі 20000,00 грн та відсотків за користування кредитом в сумі в сумі 48600 грн.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено що 27 жовтня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір №5067878 в електронній формі і підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 52031, за умовами якого Товариство надало споживачу кредит (грошові кошти) в сумі 20 000,00 грн строком на 360 днів. (пункти 1.2 та 1.3 договору).
Згідно пункту 1.4.1. договору стандартна процента ставка становить 1,00% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредитування, вказаного в п.1.3 цього Договору.
Пунктом 1.4.2. договору передбачено, що знижена процентна ставка становить 0,20% за кожен день користування кредитом та застосовується на таких умовах: якщо клієнт до 25.11.2024 року (включно) сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредит.
Згідно додатку до цього договору №1 загальна вартість кредиту 87200,00 грн, з яких 20000,00 сума кредиту за договором, 67200,00 проценти за користування кредитом.
За розрахунком заборгованості за договором №5067878 від 27 жовтня 2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 26 червня 2025 року, сформованого ТОВ «Лінеура Україна» заборгованість ОСОБА_1 становить 78600,00 грн, з яких 20 000,00 грн - за тілом кредиту, 48600,00 грн за відсотками, 10 000,00 грн - штрафні санкції.
Перерахування коштів позичальнику підтверджено довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1-2706 від 27 червня 2025 року, згідно якої 27.10.2024 року було здійснено перерахування коштів на платіжну карту клієнта НОМЕР_2 в сумі 20 000 грн.
26 червня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу №01.02-14/25, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило свої права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованостей боржників перед ТОВ «Лінеура Україна» визначеними в реєстрі боржників.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України).
За змістом ст.ст. 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту)другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт)може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно встановлених матеріалів справи, 27 жовтня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_1 в порядку визначеному положеннями ст. 12 ЗУ «Про електрону комерцію» було укладено договір №5067878.
Наявним в матеріалах справи листом директора ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 1-2706 від 27.06.2025 року підтверджується здійснення перерахування ОСОБА_1 коштів на платіжну карту клієнта НОМЕР_2 (яка зазначена відповідачем в пункті 2.1. кредитного договору №5067878 від 27.10.2024 року) в сумі 20 000 грн, номер транзакції в системі iPay.ua – 549819080.
Також в даному листі зазначено про наявність у ТОВ «Універсальні платіжні рішення» ліцензії Національного банку України на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків, тобто переказ грошових коштів у визначеному сторонами договорі розмірі перераховується на вже ненаявний відкритий банківський рахунок споживача.
Факт укладення даного договору та отримання грошових коштів відповідачем не заперечується.
Скаржник посилається на те, що ТОВ «Свеа Фінанс» не надало доказів переходу до нього права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №5067878 від 27.10.2024 року.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.
У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора.
Отже, уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника, адже саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц).
За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.
Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Як убачається із матеріалів справи 26 червня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу №01.02-14/25, за умовами якого клієнт відступає (передає) фактору права вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та у строки встановлені цим договором. Загальний розмір заборгованостей складає 43 154 578,63 грн, згідно з реєстром боржників, який складається сторонами у формі електронного документа. Реєстр боржників в електронному вигляді за формою, наведеною в Додатку 1 до цього договору підписується уповноваженими представниками сторін і є невід`ємною частиною цього Договору.
Сторони удоговорі визначили,що Реєстр боржників - погоджений сторонами перелік боржників, їх кредитних договорів, права вимог за якими відступаються за цим договором, особистих даних і розмірів грошових зобов`язань кожного з них із зазначенням суми заборгованості, а також інших даних у разі їх наявності у клієнта, за формою, наведеною в додатку 1 до цього договору (п. 1.1. Договору факторингу).
До позовної заяви позивачем долучено Додаток 1 до договору факторингу № 01.02-14/25 від 26 червня 2025 року – реєстр боржників в електронному вигляді до договору факторингу № 01.02-14/25 від 26 червня.2025 року. 
В позовній заяві позивач зазначив, що оскільки Додаток 1 до Договору факторингу є об`ємним документом і містить дані щодо кількох тисяч позичальників, то надається копія першої і останньої сторінки Додатку 1 до договору факторингу.
Разом з тим, у наданих сторінках реєстру відсутня інформація щодо передачі права вимоги за договором №5067878 від 27.10.2024 року, боржником за яким є ОСОБА_1 .
Позивач надав реєстр боржників в електронному вигляді до договору факторингу № 01.02-14/25 від 26 червня 2025 року, складений і підписаний лише директором ТОВ «Свеа Фінанс», що не узгоджується із п. 2.2., 2.3. Договору факторингу.
Суд першої інстанції на ці обставини не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про те, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором №5067878 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27 жовтня 2024 року, де боржником виступає відповідач по справі ОСОБА_1 .
З огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження переходу від первісного кредитора до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за договором №5067878 від 27 жовтня 2024 року, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованості за договором №5067878 від 27 жовтня 2024 року в розмірі 78 600 грн.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, суд першої інстанції неповно з`ясував обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , слід задовольнити, рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2026 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 3633,60 грн
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому з ТОВ «Свеа фінанс» на користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 3633,60 грн.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2026 року скасувати, ухвалити нове рішення яким ц задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», код ЄДРПОУ 37616221, юридична адреса: м. Київ, вул. Іллінська, 8 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2026 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

І.О. Максюта