Дата документу 28.08.2026 Справа № 331/6465/25

Запорізький Апеляційний суд

 
Єдиний унікальний №331/6465/25 Головуючий у 1- інстанції Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/1860/26 Суддя-доповідач Мінгазов Р.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
28 серпня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Мінгазова Р.В.,
суддів: Бредуна Д.С., 
Подліянової Г.С.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 в особі представника Пузіна Дениса Миколайовича на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №134680-КС-002 від 27.03.2021,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року ТОВ «Бізнес позика» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначило, що 27.03.2021 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», було укладено договір № 134680-КС-002 про надання кредиту. За умовами договору відповідачка отримала кредит у розмірі 49000,00 грн., з фіксованою процентною ставкою 0,86501471 % в день. ТОВ «Бізнес позика» свої договірні зобов`язання виконало належним чином, надавши відповідачці кредит шляхом зарахування коштів на її платіжну карту. Також, 07.06.2021 між ТОВ «Бізнес позика» та відповідачкою укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 134680-КС-002 про надання кредиту, відповідно до умов якої позичальнику додатково надано кредит в сумі 15 000,00 грн. Відповідачка ОСОБА_1 свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, а лише часткового сплатила кошти. Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 здійснила часткову оплату на загальну суму 46 306,23 грн. Станом на 09.10.2025 відповідачці нарахована заборгованість за договором в розмірі 91 688,22 грн., яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 41 468,82 грн.; суми прострочених платежів по процентах - 50 219,40 грн. Вказану заборгованість, а також понесені судові витрати позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь. 
Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2026 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №134680-КС-002 від 27.03.2021 року, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за Договором № 134680-КС-002 про надання кредиту від 27.03.2021, що становить 54 765, 57 грн., яка складається з: тілу кредиту - 28 333,55 грн.; відсотків - 41 175,02 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 453,44 грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог представник ТОВ «Бізнес позика» - Клименко Т.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосуванням норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що районним судом було неповно з`ясовані суттєві обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору; була надана невірна оцінка доказам, наданим Позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до невірних по суті висновків по цій судовій справі.
Відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Бізнес позика» до апеляційного суду не надходив.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Пузіна Д.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що вона не укладала кредитного договору з позивачем у справі, і останнім не надано переконливих доказів своїх позовних вимог. Доказів підписання кредитного договору електронним підписом, як з боку позивача, так і з боку відповідача, не надано, як і не надано доказів перерахування на рахунок відповідача кредитних коштів. Розрахунок заборгованості не підтверджено первинними бухгалтерськими документами. Враховуючи вищенаведене представник Борищук С.С. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «Бізнес позика» відмовити у повному обсязі
Представником ТОВ «Бізнес позика» адвокатом Покрищуком А.В. подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому з доводами апеляційної скарги він не погодився, та зазначає, що ТОВ «Бізнес позика» у позовній заяві доведено належними доказами факт укладення кредитного договору між товариством та ОСОБА_1 , який підписано шляхом використання одноразового ідентифікатора та факту видачі кредитних коштів,а доводи апеляційної скарги неприйнятними, безпідставними та необґрунтованими. З врахуванням вищезазначеного, просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Пузіна Д.М. без задоволення.
Згідно із ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Відповідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.03.2021 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено Договір № 134680-КС-002 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». 
На виконання вимог ч.1 ст. 638 ЦК України сторони у вказаному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він в силу положень ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до Візуальної форми послідовності дій клієнта щодо укладення електронного договору про надання кредиту № 134680-КС-002, ОСОБА_1 , 27.03.2021 через телекомунікаційну систему:
- ідентифікувалася та зайшла в особистий кабінет;
- надала необхідну інформацію для формування пропозиції; 
- отримала паспорт кредиту, ознайомившись з ним та підписала його шляхом введення одноразового ідентифікатора, який було їй надіслано на телефон;
- отримала оферту від позивача, акцептувала її та підписала договір одноразовим ідентифікатором G-1967, який отримала на номер телефону НОМЕР_1 .
За умовами цього кредитного договору позивач надає, а відповідачка отримує кредит 34 000,00 гривень, строком до 11.09.2021, з фіксованою процентною ставкою 0,86501471 % в день, комісія за надання кредиту встановлено 5 100,00 грн.
На виконання умов договору, 27.03.2021 позивачем перераховано на картку ОСОБА_1 , яка емітована в АТ КБ «ПриватБанк», 34 000,00 грн.
Факт отримання грошових коштів ОСОБА_1 підтверджується випискою по рахунку АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої 27.03.2021 на її картку НОМЕР_2 надійшло - 20 000,00 грн. та 14 000,00 грн. 
Крім цього, 07.06.2021 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 134680-КС-002 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». 
Відповідно до умов Додаткової угоди сторони підтверджують, що станом на 07.06.2021 позичальником не повернуто сума кредиту за договором № 134680-КС-002 у розмір 28 333,55 грн. ТОВ «Бізнес позика» надає, а позичальник додатково отримує кредит в сумі 15 000,00 грн. Після надання додаткового кредиту загальна сума неповернутого кредиту становить: 43 333,55 грн. Сторони погодилися продовжити строк кредиту на 72 дні, термін дії продовжено до 22.11.2021, комісія за надання додаткового кредиту встановлено 2 500,00 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вказав на те, що наявними у справі доказами доведено факт укладення відповідачкою ОСОБА_1 кредитного договору № 134680-КС-002 від 27.03.2021 при цьому ТОВ «Бізнес позика» свої договірні зобов`язання виконало належним чином, надавши відповідачці кредит, шляхом зарахування коштів на її платіжну карту, а відповідачка в свою чергу зобов`язання за вищевказаним договором не виконала у визначений договором строк, тіло кредиту, проценти і комісію за користування кредитними коштами не повернула, у зв`язку з чим позов в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 134680-КС-002 від 27.03.2021 підлягає частковому задоволенню.
З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, зважуючи на таке.
Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
В силу статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки.
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію"; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію"; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію", вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі частина дванадцята статті 11 Закону України "Про електронну комерцію".
Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).
Встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір електронний договір № 134680-КС-002 від 27.03.2021 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».
Сторони узгодили умови кредитного договору.
Кредитні кошти відповідачу були надані у спосіб, зазначений в кредитному договорі.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що цей правочин відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі кредитора та відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши кредитний договір в електронній формі активно користувався отриманими грошовими коштами в кредит, однак свої зобов`язання за кредитним договором виконував неналежним чином, що привело до утворення заборгованості, яка станом на станом на 07.06.2021 складає 28 333,55 грн. 
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про споживче кредитування", загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку (іншої фінансової установи) встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19.
У зв`язку з викладеним не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги адвокат Пузіна Д.М. в інтересах ОСОБА_1 про відсутність доказів укладення кредитного договору, оскільки вони спростовуються наявними матеріалами справи та є тотожними доводам викладеним у відзиві на позовну заяву, оцінку яким надано судом першої інстанції, та фактично зводяться до незгоди з ухваленим судовим рішенням у справі.
Так само, не заслуговують на увагу доводи адвоката Пуцзіна Д.М. з приводу неукладення кредитного договору відповідачкою, оскільки як доцільно зазначив суд першої інстанції пославшись на позицію Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 не можливо вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. 
Крім цього, слід звернути увагу на те, що відповідачкою та її представником не надано до суду першої інстанції і апеляційного суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були отримані відповідачкою або зараховані на її особистий рахунок у банку.
При визначенні суми заборгованості за кредитним договором судом першої інстанції були враховано наступні дані: строк дії договору № 134680-КС-002 - до 22.11.2021; заборгованість станом на 07.06.2021, яка складає 28 333,55 грн.; фіксована процентна ставка 0,86501471 % в день; кількість днів прострочки за період з 08.06.2021 по 22.11.2021 - 168 днів; оплати ОСОБА_1 за період з 08.06.2021 по 22.11.2021 - 14 740 грн.; 
Судом проведено розрахунок заборгованості за кредитним Договором № 134680-КС-002 наступним чином:
тіло кредиту - 28 333,55 грн.
відсотки - 41 175,02 грн. = (28 333,55 грн. х 0,86501471 % х 168 днів)
разом - 69 505,57 грн. = (28 333,55 грн. + 41 175,02 грн.)
борг з урахуванням виплат - 54 765,57 грн. = (69 505,57 грн. - 14 740 грн.)
Сторонами у справі правильність вказаного розрахунку не спростована, контр розрахунків не надано, у зв`язку з чим апеляційний суду також погоджується з проведеним судом обрахування заборгованості відповідачки.
Що стосується стягнення заборгованості за Додатковою угодою № 1 від 07.06.2021 до кредитного договору № 134680-КС-002 від 27.03.2021, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що номер банківської картки для перерахування кредитних коштів за Кредитним договором був вказаний Позичальником під час укладення Кредитного договору в його особистому кабінеті на веб-сайті Кредитодавця. На підтвердження вищезазначеного, до позовної заяви був доданий витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи на веб-сайті Кредитодавця "Анкета клієнта", відповідно до якого Позичальником був зазначений номер банківської картки НОМЕР_2 для перерахування на цю картку кредитних коштів за Кредитним договором. 
Однак, випискою по рахунку АТ КБ «ПриватБанк» не підтверджується факт отримання ОСОБА_1 на картку НОМЕР_2 , грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн.
Відповідно до листа АТ «Таксомбанк» № 54553/80 від 23.12.2025 зазначено, що ТОВ «Бізнес позика» 07.06.2021 здійснило перерахування коштів у розмірі 15 000 грн. на картку НОМЕР_3 . 
Виписки з зазначеного рахунку та доказів належності зазначеної картки відповідачці в матеріалах справи відсутні. Клопотань про витребування доказів з АТ «Таксомбанк» представник позивача не заявляв.
З вказаними висновком суду першої інстанції апеляційний суд також погоджується з огляду на таке.
Так, із матеріалів справи встановлено, що пунктом 2.1 Додаткової угоди №1 від 07.06.2021 сторони погодили, що Кредитодавець, на умовах викладених в Договорі, додатково надає, а Позичальник додатково отримує та зобов`язується повернути додатковий кредит в сумі 15 000 грн.
Відповідно до відповіді на відзив ТОВ «Бізнес позика» зазначило, що під час укладення Договору № 134680-КС-002 від 27.03.2021 ОСОБА_1 , через веб-сайт Кредитодавця ввійшла до особистого кабінету та через Інформаційно-телекомунікаційну систему подала Заявку на отримання кредиту, де відповідно вказала номер свого поточного карткового рахунку.
Інформація стосовно банківського рахунку відображена у Анкеті клієнта, копія якої долучена до позову, відповідно до якої номером банківського рахунку/банківської картки для перерахунку коштів відповідачки є НОМЕР_4 .
Будь-яких інших номерів розрахункових рахунків/банківських карток, на які мали бути перераховані грошові кошти в сумі 15000 грн., відповідно до додаткової угоди від 07.06.2021, матеріали справи не містять.
Так само відсутні і докази того, що картка за номером НОМЕР_3 належить відповідачці ОСОБА_1 , у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
У зв`язку з тим, що апеляційні скарги ТОВ «Бізнес Позика» Та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, відсутні підстави для перерозподілу та відшкодування судових витрат по справі
Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Пузіна Дениса Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Олексанлрівського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2026 року, у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:       Р.В. Мінгазов

Судді        Д.С. Бредун

Г.С. Подліянова