ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/3244/26 пров. № А/857/29032/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Сала П. І.,	
суддів:	Димарчук Т.М.,	
 	Москаля Р.М., 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача, адвоката Забари Альони Володимирівни, на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року (суддя Ващилін Р.О.) про відмову у забезпеченні позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування довідки і наказу, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

18.05.2026 через підсистему "Електронний суд" адвокат Забара А.В. звернулася до суду з позовом від імені та в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 або відповідач-1) та військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-2), в якому заявила такі позовні вимоги:
- визнати протиправною та скасувати Довідку ВЛК від 23.02.2026 № 2026 0223-1446-5055-3, якою позивача визнано придатним до військової служби;
- зобов`язати відповідача-1 направити позивача на повторне ВЛК з визначенням ступеня його придатності позивача;
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача-2 про зарахування позивача до списків особового складу військової частини;
- зобов`язати відповідача-2 звільнити позивача з військової служби та виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.02.2026 позивач був доставлений працівниками поліції до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де його направили на медичний огляд до військово-лікарської комісії. Довідкою ВЛК від 23.02.2026 № 2026 0223-1446-5055-3 позивача визнано придатним до військової служби, при цьому не враховано його скарги на проблеми зі здоров`ям. У подальшому позивача було мобілізовано та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , де він перебуває на військовій службі. Позивач не погоджується з правомірністю висновку ВЛК щодо його придатності до військової служби та вважає, що через незадовільний стан здоров`я він не може проходити військову службу у бойовій частині. Відтак за захистом своїх прав вирішив звернутися до суду.
Одночасно з позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу військової частини НОМЕР_1 про зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 - до набрання законної сили рішення суду у справі за відповідним позовом, а також шляхом заборони відповідачу-2 вчиняти дії, ухвалювати рішення про направлення позивача для несення служби в зону розподілення, зокрема до зони бойових дій або до проходження бойового злагодження, - до остаточного вирішення спору по суті. 
Заява аргументована тим, що позивач перебуває у штурмовій бригаді та існує велика ймовірність залучення його до виконання бойових завдань у зоні ведення активних бойових дій, що є недопустимим з огляду на його стан здоров`я.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.05.2026 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
У поданій 20.05.2026 апеляційній скарзі представник позивача просить зазначену ухвалу скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. 
Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а зроблені ним висновки не відповідають фактичним обставинам справи. 
Звертає увагу, що військова частина НОМЕР_1 є бойовою штурмовою частиною та бере участь у запеклих боях на території України. Тому, на думку позивача, доводити факт можливої участі в бойових діях особи з сумнівною придатністю у період дії військового стану на території України, перебуваючи у штурмовій бригаді є недоречним. Достатньо лише обґрунтованого припущення, про яке позивач зазначив у заяві, та загальновідомих фактів, що не підлягають доказуванню. 
Вказує на те, що у спірній ситуації заходи забезпечення є необхідними, співмірними і такими, що спрямовані на відтермінування виконання бойових завдань позивачем у зоні ведення бойових дій, якщо за результатом розгляду справи по суті суд відмовить у задоволенні позову. Водночас невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, спричинити для позивача негативні наслідки в разі його переміщення до зони бойових дій або переведення до іншої військової частини.
03.06.2026 від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення та докази на їх підтвердження.
Адвокат просить суд врахувати, що у зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивач звернувся до медичної служби військової частини НОМЕР_1 за медичною допомогою і після здійсненого огляду йому було встановлено попередній діагноз «загострення хронічної вертиброгенної радикулопатії праворуч» та видано направлення на консультацію до медичного закладу. Під час консультації лікаря невролога позивачу встановлено діагноз «хребетно-дегенеративно-дистрофічні зміни шийного та грудопоперекового відділу хребта, грижі дисків, радикулопатія, сильний больовий синдром» та видано направлення на госпіталізацію. 
Отже, як стверджує представник позивача, вказане підтверджує наявність у позивача захворювань, що виключають повну придатність до військової служби та свідчать про неналежне обстеження при проходженні комісії ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відтак є необхідними зупинення дії наказу про мобілізацію позивача та заборона вчиняти будь-які дії щодо його переміщення, оскільки позивач має значні проблеми зі здоров`ям та не має можливість проходити повноцінну військову службу та носити спеціальне знаряддя.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що однак не перешкоджає перегляду судового рішення відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України.
На підставі положень ст.ст. 311, 312 КАС України апеляційний розгляд справи здійснюється у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши виокремлені матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Частиною першою статті 152 КАС України передбачено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
Таким чином, беручи до уваги вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який повинен згідно з приписами закону та за наявності безумовних фактичних підстав гарантувати виконання майбутнього рішення суду та/або ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.
При цьому регулювання підстав та порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише певної особи, а й інших осіб учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв адекватності (відповідності вимогам, виключно в межах яких допускається застосування відповідних заходів; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову) та співмірності (співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів). Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 640/868/19, від 29 січня 2020 року у справі № 640/9167/19, від 31 серпня 2022 року у справі № 990/99/22 та інших.
Отже, забезпечення позову - це вжиття судом заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
У свою чергу, розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення.
Тому сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачами) рішення чи вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи дії є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
При цьому суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстави унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, у разі невжиття таких заходів повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, поза обґрунтованим сумнівом, порушує права, свободи або інтереси позивача і що вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. Важливим є саме момент об`єктивного існування наведених ризиків.
Натомість, як правильно встановив суд першої інстанції, викладені у заяві про забезпечення позову доводи про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без ужиття таких заходів та про очевидну небезпеку спричинення невідворотних наслідків до ухвалення рішення в адміністративній справі не можуть визнаватися достатньо обґрунтованими для висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до ст. 150 КАС України, зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є вкрай вагомими підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі, оскільки, як вже наголошувалося вище, такі обставини підлягають встановленню та доведенню в процесі розгляду справи по суті. Тому твердження заявника про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є тим висновком, до якого суд ставиться з певною пересторогою, оскільки він може свідчити про правову позицію суду наперед. Відтак застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у лише виключних випадках, доведених "поза обґрунтованим сумнівом".
Разом з тим, на підтвердження обставин, про які зазначено у заяві про забезпечення позову, не надано належних й допустимих доказів, які б на цьому етапі розгляду справи давали можливість суду бути переконаним у тому, що оскаржувані рішення та дії відповідачів є "очевидно протиправним" поза обґрунтованим сумнівом.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 03.05.2023 у справі № 640/15534/22 вказав на те, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Отже, фактичні обставини справи, в тому числі питання щодо правомірності/неправомірності рішень (наказів) та дій суб`єктів владних повноважень, на які посилається позивач, підлягають встановленню і доведенню на підставі зібраних у справі доказів та аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, під час вирішення справи по суті.
Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач фактично оспорює можливість проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації.
В цьому контексті колегія суддів бере до уваги, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оборону України" громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Частиною третьою статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Тобто, виконання громадянами України, придатними до військової служби, в період дії воєнного стану свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, за загальним правилом, не може вважатися неправомірним і таким, що не відповідає вимогам збалансованості інтересів особи та держави в цілому. 
У свою чергу, доводи позивача щодо порушення процедури проведення призову на військову службу підлягають перевірці безпосередньо під час судового розгляду справи.
При цьому усталеною є правова позиція Верховного Суду, згідно із якою суди, розглядаючи по суті спори у справах щодо оскарження рішень ВЛК, вправі перевірити законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку. Суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки він не є спеціалізованою установою в медичній сфері, і тому оцінка підставності висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права (див., зокрема, постанову № 820/5570/16 від 12.02.2021).
Також у постанові від 12.06.2020 у справі № 810/5009/18 Верховний Суд дійшов висновку, що до повноважень суду не належить надання оцінки діагнозу на предмет того, чи підпадає він під дію статей розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби. У спірних питаннях та складних випадках право на винесення остаточного рішення залишається за ЦВЛК. Для цього військовий комісаріат направляє в регіональну штатну ВЛК, на території якої проживає заявник, його заяву, медичні документи, які є в заявника або одержані військовим комісаріатом із цивільних (військових) лікувальних закладів, військовий квиток.
Крім того, у постанові № 806/526/16 від 13.06.2018 Верховний Суд зазначив, що у межах адміністративного процесу суд не вправі надавати оцінку професійним діям конкретних лікарів-членів ВЛК при застосуванні ними відповідних методів огляду позивача, дослідження медичної документації, визначенні діагнозів та відповідності їх конкретній статті Розкладу хвороб, оскільки це потребує спеціальних знань у медичній галузі.
Отже, виходячи з наведеного, незгода позивача із висновком ВЛК про придатність до військової служби підлягає оцінці безпосередньо під час судового розгляду справи, в допустимих межах, проте на цьому етапі судового процесу суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності дій та рішень відповідачів "поза обґрунтованим сумнівом", як необхідної умови для забезпечення поданого адміністративного позову, у тому числі надавати оцінку медичним діагнозам з точки зору їх впливу на спроможність виконання позивачем обов`язків військової служби. 
Крім того, суд першої інстанції правильно врахував, що Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і такий триває донині.
На цей період законодавцем внесено зміни до положень КАС України, що регулюють питання забезпечення адміністративного позову. Зокрема, частину третю статті 151 КАС України доповнено пунктом 10 згідно із Законом України "Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці" № 2359-IX від 08.07.2022, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Таким чином, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Представник позивача просить забезпечити позов шляхом заборони військовій частині вчиняти дії щодо направлення позивача - діючого військовослужбовця - для проходження військової служби в зону розподілення, зокрема до зони бойових дій або до проходження бойового злагодження.
Тобто, за своєю суттю вказаний захід забезпечення позову безпосередньо впливає можливість прийняття командиром наказів в умовах воєнного стану, що не відповідає приписам п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України.
Щодо вимоги про зупинення дії наказу військової частини про зарахування позивача до списків особового складу, то такий спосіб забезпечення позову є апріорі неможливим. Вказаний акт індивідуальної дії вже повністю реалізований, а позивач фактично проходить військову службу, що виключає можливість зупинення дії наказу, який уже вичерпав свою одноразову правову дію.
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи заявника не є достатніми та переконливими для висновку про необхідність застосування заходів забезпечення позову у цій справі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, правильно застосував норми процесуального права, а його висновки відповідають обставинам справи та наявним у ній доказам, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
З огляду на результат апеляційного перегляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції не розподіляються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року у справі № 260/3244/26 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач	 	П. І. Сало 	
судді	 	Т. М. Димарчук 	
 	 	Р. М. Москаль  	
Повне судове рішення складено 09.07.26