Справа № 693/1666/25 
Провадження № 2/693/185/26

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

14.07.2026р. м. Жашків

Жашківський районний суд Черкаської області в складі головуючого судді - Коцюбинської Ю.Д., за участю секретаря судового засідання - Олійник С.І., розглянувши у порядку загального позовного провадженняу відкритому судовому засіданні в залі суду м. Жашків цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кищенці» про визнання договору оренди землі недійсним,

сторони та інші учасники провадження:
представник позивача, адвокат - Кабанова В.І.,
представник відповідача, адвокат - Юрченко Ю.В., 

У С Т А Н О В И В:

І. Позиція позивача та заперечення відповідача.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кищенці» про визнання договору оренди землі недійсним, просив визнати поважними та поновити строк на звернення до суду, та визнати недійсним договір оренди землі від 29.12.2012 року, зареєстрований у відділі Держкомзему у Жашківському районі Черкаської області, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кишенці», в частині строку дії та судові витрати. 
Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що він 16.07.2020 року прийняв у спадщину земельну ділянку площею 3.1722 га, кадастровий номер 7120989100:03:001:0332, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Хижнянської сільської ради Жашківської міської ради Черкаської області.
Згідно із копії договору оренди землі від 29.12.2012 року, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Жашківському районі Черкаської області, про що внесений запис від 29.12.2012р. № 7120900040004371 у Державному реєстрі земель, ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Кишенці», уклали договір про те, що власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає в оренду земельну ділянку площею 3,1722 га, у тому числі ріллі 3,17 га, кадастровий номер 7120989100:03:001:0332.
Відповідно до п. 2 договору оренди землі від 29.12.2012 року, земельна ділянка площею 3.1722 га, яка розташована на території Хижнянської сільської ради Жашківської міської ради Черкаської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: 7120989100:03:001:0332, склад угідь: рілля 3.17 га, належить власнику на підставі Державного акту серії ЧР № 067881, виданого Жашківською райдержадміністрацією Черкаської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 215 від 27.09.2004 року. Право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1387632471209.
Відповідно до п. 9 договору оренди землі від 29.12.2012 року передача права оренди відбувається за плату, яка встановлюється п. 9-14 даного договору. Вартість права оренди визначена сторонами у розмірі 3 % від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки, що в грошовій формі складає 2 212 грн 61 коп.
ОСОБА_1 отримав договір та інші документи від відповідача у вересні 2025 року, як відповідь на адвокатський запит; до вказаної вище дати жодних документів у розпорядженні позивача не було, що й зумовило звернення до суду з цією позовною заявою.
ОСОБА_2 , 1924 року народження, на момент укладення договору оренди у 2012 році мала вік 88 років. У такому віці об`єктивно знижується здатність до глибокої оцінки довгострокових наслідків правочинів, зокрема щодо строків, економічної вигоди та можливостей реалізації прав у майбутньому. Похилі люди схильні оцінювати події у межах найближчих років, а не десятиліть, і часто вважають, що угода — це лише формальність для отримання певного короткострокового доходу.
Вона помилково вважала, що укладає звичайний, обмежений у часі договір оренди - типову для сільської місцевості угоду, яка дає тимчасовий дохід від користування земельною ділянкою. Реального усвідомлення, що договір фактично виключає її право користування землею майже на півстоліття, у неї не було.
На думку позивача ОСОБА_2 діяла під впливом істотної помилки, що відповідно до статті 229 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним у частині, що стосується строку оренди. 
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи положення законодавства, позивач зробив висновок, що:
1. ОСОБА_2 уклала договір у віці 88 років, не усвідомлюючи реальних наслідків і строку оренди;
2. Її поведінка свідчить про істотну помилку щодо природи правочину, адже вона діяла з уявленням про короткострокове користування землею;
3. Строк у 49 років є явно непропорційним і життєво нереалістичним для особи такого віку.
На думку ОСОБА_1 , договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України, як укладений під впливом істотної помилки, із застосуванням наслідків, передбачених ЦК України.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними і допустимими доказами. Крім того заявив про застосування позовної давності.
В обґрунтування відзиву зазначив, що 31.07.2012 ТОВ «КИШЕНЦІ» за попередньою домовленістю із ОСОБА_2 сплатили орендну плату за користування земельною ділянкою за період 2012 – 2061 в сумі 87 760,80 грн.
Після чого, 29.12.2012 між ОСОБА_2 та ТОВ «КИШЕНЦІ» укладений договір оренди землі. Відповідно до умов договору, в оренду Орендодавець передала в строкове платне користування земельну ділянку за кадастровим номером 7120989100:01:001:0107 строком на 49 років.
Сторони досягли всіх істотних умов договору та підтвердили своє волевиявлення шляхом підпису договору.
Орендар сплатив наперед всю суму договору в розмірі 87 760,80 грн., що на 2012 становило 10 970 доларів США (курс становив 7,98 грн.).
Тобто, відповідач не скористався віковими особливостями ОСОБА_2 , як стверджує позивач, та не зменшив орендну плату, що свідчить про його добросовісність та укладення справедливого договору на вигідних для обох Сторін умовах.
Відповідно до п. 40 договору, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи – Орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди землі.
Орендодавець вчиняла правочин на тих умовах, які їй були вигідні на той момент. Те, що вона не могла усвідомлювати реальне практичне значення договору для своєї сім`ї не має правового обґрунтування, оскільки договір вчиняється в інтересах особи, яка є стороною договору.
Позивач стверджує, що дізнався про існування спірного договору оренди лише у вересні 2025, проте із вказаним погодитися не можна.
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її син ОСОБА_1 успадкував майно лише 16.07.2020, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.
Перед видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.07.2020 нотаріус діяв в межах закону, та перевіряв інформацію щодо спадкового майна, зокрема: наявність/відсутність документу, що посвідчує право власності померлої та наявність/відсутність обтяжень на спадкове майно.
Тому під час отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 був обізнаний про наявність обтяження на вказану земельну ділянку.
Проте, позивач звернувся до суду лише у вересні 2025.
Навіть, якщо брати до уваги час з моменту оформлення позивачем права власності на земельну ділянку, 16.07.2020, виникають сумніви в тому, що позивач, маючи у власності земельну ділянку, яку можна використовувати з метою отримання прибутку, зовсім не цікавився питанням щодо укладення договору оренди на вказану земельну ділянку.
Крім того, ОСОБА_2 на виконання умов договору оренди землі отримала орендну плату за 2012 – 2061р. наперед в розмірі 87 760,80 грн., що на 2012 рік становило 10 970 доларів США (курс становив 7,98 грн.). Вказаний факт позивачем не заперечується.
Наслідком визнання договору оренди земельної ділянки недійсним є її повернення. Проте, позивачем не ставиться умова щодо повернення ним коштів, які отримані для виконання спірного договору.
В протилежному випадку виникне ситуація, при якій позивач отримає і земельну ділянку, і кошти, які були сплачені при укладені вказаного договору.

ІІ. Заяви, клопотання та процесуальні дії у справі.

11.11.2025 року ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. 
24.11.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача, адвоката Юрченко Ю.В. надійшов до суду відзив на позовну заяву.
24.11.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Юрченко Ю.В. до суду надійшло клопотання про виправлення описки у відзиві. 
12.01.2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Макаєва Р.З. до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
12.01.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача, адвоката Юрченко Ю.В. до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
14.01.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача, адвоката Юрченко Ю.В. до суду надійшла заява про проведення підготовчого засідання без участі відповідача та його представника. Просила закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду. 
14.01.2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Макаєва Р.З. до суду надійшла заява про проведення підготовчого засідання у його відсутності, закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду.
14.01.2026 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява про вступ у справу як представника - адвоката Кабанова В.І. 
Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 14.01.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
13.02.2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача, адвоката Кабанова В.І. до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
15.04.2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Кабанова В.І. до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 06.05.2026 року витребувано у державного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) спадкову справу №431/2019, яка була відкрита щодо майна ОСОБА_2 , 1924 року, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (номер у спадковому реєстрі 2-883).
15.06.2026 року до Жашківського районного суду Черкаської області надійшли витребувані докази, а саме копія спадкової справи №431/2019, ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
23.06.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача, адвоката Юрченко Ю.В. до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції 
Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 25.06.2026 року, клопотання представника відповідача, адвоката Юрченко Ю.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено. Забезпечено проведення судового засідання в режимі відеоконференції 06.07.2026р. об 11 год. 00 хв. за участю представника відповідача, адвоката Юрченко Ю.В. у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області.

ІІІ. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Частиною 4 статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Судом установлено, що відповідно до копії договору оренди землі від 29.12.2012, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Жашківському районі Черкаської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 року, орендодавець ОСОБА_2 та орендар Товариство з обмеженою відповідальністю «Кищенці» в особі директора Хузінха Корнеліса уклали договір про нижченаведене.
Згідно із п.1 договору оренди землі від 29.12.2012р. орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарського використання, яка знаходиться в адміністративних межах Хижнянської сільської ради.
Відповідно до п. 2 договору оренди землі від 29.12.2012р. в оренду передається земельна ділянка площею 3,17 га, у тому числі 3,17 га ріллі. Державний акт серії ЧР № 067681, кадастровий № 7120989100:01:001:0107. 
Пунктом 5 договору оренди землі від 29.12.2012р. передбачено, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 73753,69 грн. 
Згідно із п. 8 договору оренди землі від 29.12.2012р., договір укладено на 49 років з моменту його державної реєстрації, з урахуванням ротації культур. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. 
Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», у разі якщо орендар продовжувати користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені Договором. Письмове заперечення здійснюється листом повідомленням. 
Пунктом 40 договору оренди землі від 29.12.2012р. передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої сторони, а також реорганізація юридичної особи – орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди землі (а.с.11-13).
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер 101407059 від 25.10.2017, 19.10.2017 року зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 3,1722 га, кадастровий номер 7120989100:03:001:0323, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на строк дії 49 років, з правом пролонгації з правом передачі в піднайм, суборенду, додаткові відомості договір вступає в дію 29.12.2012 року. Орендар: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кищенці». Орендодавець: ОСОБА_2 (а.с.14-15). 
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 067881, ОСОБА_2 на підставі розпорядження Жашківської райдержадміністрації від 16.12.2003р. №294 є власником земельної ділянки площею 3,17 га. Земельна ділянка розташована в межах Хижнянської сільської ради Жашківського району Черкаської області. Цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.16-17).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.07.2020 року посвідченого державним нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори Євич І.П., спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_2 , 1924 року, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 3,1722 га, кадастровий номер 7120989100:03:001:0332, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Хижнянської сільської ради Жашківського району Черкаської області, належної спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на землю ділянку серії ЧР№ 067881, виданого Жашківською райдержадміністрацією Черкаської області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 215 від 27 вересня 2004 року. Право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1387632471209 (а.с.18).
Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60958791 від 16.07.2020 року, спадкодавець: ОСОБА_2 ; спадкоємець ОСОБА_1 ; спадкове майно земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 7120989100:03:001:0332, 1/1, територія Хижнянської сільської ради Жашківського району Черкаської області. (а.с.19-20).
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 216644468 від 16.07.2020, 16.07.2020 року за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7120989100:03:001:0332, площа (га): 3,1722, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.09.2017, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ у Жашківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області. Цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Адреса: Черкаська обл., Жашківський р., с/рада Хижнянська (а.с.21-22). 
Відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 101407059 від 25.10.2017 року, 19.10.2027 року за орендарем ТОВ «Кищенці» зареєстроване право оренди земельної ділянки 7120989100:03:001:0332, площа (га): 3,1722, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.09.2017, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ у Жашківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області. Цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Адреса: Черкаська обл., Жашківський р., с/рада Хижнянська, строком на 49 років з правом пролонгації з правом передачі в піднайм (суборенду), додаткові відомості договір вступає в дію з 29.12.2012 року. Орендодавець: ОСОБА_2 (а.с.31-32).
Згідно із копією видаткового касового ордеру від 31 липня 2012 року виданого ТОВ «Кищенці», ОСОБА_2 отримала кошти у сумі 87 760,80 грн, у вигляді орендної плати за землю за 2012-2061 рік. Що підтверджується особистим підписом ОСОБА_2 у видатковому касовому ордері (а.с.35).
Факт укладенні договору, підписи ОСОБА_2 на договорі та видатковому касовому ордері позивач під сумнів не поставив.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Основною підставою звернення до суду із вимогою про визнання вказаного договору оренди недійсним позивач зазначає те, що ОСОБА_2 діяла під впливом істотної помилки. На думку позивача, підписуючи договір оренди, вона помилково вважала, що укладає звичайний, обмежений у часі договір оренди - типову для сільської місцевості угоду, яка дає тимчасовий дохід від користування земельною ділянкою. Реального усвідомлення, що договір фактично виключає її право користування землею майже на півстоліття, у неї не було.
Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Цивільний кодекс встановлює презумпцію правомірності договору (ст. 204). Це означає, що договір є дійсним, якщо: він не визнаний недійсним судом; його недійсність не випливає з норми закону.
Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні прав та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить про те, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.
Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у ст. 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно - правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах.
Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).
Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати про те, що:
під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо : природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;
під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);
помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення;
поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
Відповідно роз`яснень, наведених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9 правочин, вчинений під впливом помилки відповідно ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України).
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом установлено, що між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кишенці», укладено договір оренди землі від 29.12.2012 р. строком дії на 49 років з моменту його державної реєстрації, з урахуванням ротації культур та отримала кошти у сумі 87 760,80 грн, у вигляді орендної плати за землю за 2012-2061 рік. 
Факт підписання саме ОСОБА_2 договору та видаткового ордеру не є спірним між сторонами.
Крім того, судом у судовому засіданні досліджено копію спадкової справи № 431/2019, ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . З якої вбачається, що інших земельних ділянок у власності ОСОБА_2 не перебувало.
Таким чином, суд вважає доводи відповідача про те, що кошти у сумі 87 760,80 грн, за плату орендної плати за землю за 2012-2061 рік згідно видаткового касового ордеру від 31 липня 2012 року, ОСОБА_2 отримала сама за передання у оренду земельної ділянки згідно договору оренди землі від 29.12.2012 р., підтвердженими.
Суд не приймає до уваги той факт, що гроші сплачені до укладання письмового договору, оскільки такі дії не можуть свідчити про обман орендодавця, його помилку щодо природи та строку дії договору тощо.
Разом з тим, сторона позивача не довела в судовому засіданні, з посиланням на належні та допустимі докази, того факту, що ОСОБА_2 підписано оспорюваний договір оренди землі під впливом помилки. Позивач посилається виключно на вік ОСОБА_2 та власні припущення. 
ОСОБА_2 дійсно в момент скоєння правочину була людиною похилого віку, однак, матеріали справи не містять доказів того, що на момент укладення оскаржуваного договору оренди землі, вона мала захворювання, які б могли вплинути на можливість не усвідомлення нею факту укладення правочину, чи перебування у такому стані, при якому вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Підписуючи оспорюваний договір, ОСОБА_2 як особа, яка наділена повною цивільною дієздатністю, знала або ж мала знати його зміст. В свою чергу, обставини, які є наслідком недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін договору не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.
Суд звертає увагу, що договір укладено 29.12.2012 року, а ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та протягом чотирьох років до своєї смерті жодним чином не оскаржувала укладений договір.
Із змісту позовної заяви можна зробити висновок, що при підписанні договору оренди, ОСОБА_2 внаслідок власного недбальства (через неуважність, або з інших причин, які позивач не називає) погодилася із його змістом, що вказує на відсутність правових підстав для визнання цієї угоди недійсною із передбачених статтями 229, 230 ЦК України.
Відтак, доводи позивача щодо підписання договору оренди ОСОБА_2 під впливом істотної помилки, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки не підтверджені будь-якими доказами.
Факт отримання ОСОБА_2 коштів у вигляді орендної плати, підтверджується видатковим касовим ордером від 31 липня 2012 року, вказують на те, що договір було укладено, що він відбувся і реалізувався сторонами, що він має законодавчо передбачену форму та реєстрацію.
Інших будь-яких доказів чи аргументів, які б доводили зворотне позивач суду не навів та не надав.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню.
Що стосується строку звернення до суду, заявленого представником відповідача, то суд приходить до наступного висновку. 
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, переглядаючи рішення у справі №753/19886/16-ц, засвідчив, що згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. 
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, через необґрунтованість, то і позовна давність не застосовується.

VІІ. Розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено у повному обсязі, судовий збір, сплачений позивачем, до стягнення з відповідача не підлягає.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76-89, 141, 247, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кищенці» про визнання договору оренди землі недійсним.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення на надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення – якщо така адреса відсутня.

Головуючий: Ю. Д. Коцюбинська