П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2026 року м. Київ

Справа 761/703/26
Провадження: № 22-ц/824/13726/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кіндера Миколи Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Саадулаєва А. І.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона працювала у ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на посаді сомельє. 26 листопада 2025 року на її банківський рахунок були перераховані грошові кошти з призначенням платежу «виплата розрахункових при звільненні», у зв`язку з чим вона вважала, що саме цього дня відповідач фактично припинив із нею трудові відносини. Стверджувала, що передбачена трудовим законодавством процедура звільнення дотримана не була, оскільки наказ про звільнення їй не вручався, письмові пояснення не витребовувалися, а про підстави припинення трудових відносин її не повідомляли. При цьому наголошувала, що заяви про звільнення за власним бажанням вона не підписувала та роботодавцю не подавала, наміру припиняти трудові відносини за власною ініціативою не мала, а тому вважала, що фактично була звільнена з ініціативи роботодавця без передбачених законом підстав, тоді як звільнення було оформлено як здійснене за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Посилаючись на незаконність звільнення та порушення свого права на працю, ОСОБА_1 просила суд скасувати наказ ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» № 337 від 26 листопада 2025 року про її звільнення з посади сомельє на підставі статті 38 КЗпП України, поновити її на роботі з 27 листопада 2025 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Кіндер М. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд неповно з`ясував обставини справи та не надав належної оцінки доводам позивачки щодо відсутності у неї дійсного волевиявлення на припинення трудових відносин за власним бажанням.
Зазначає, що під час судового розгляду ОСОБА_1 пояснила, що представниками роботодавця їй було запропоновано підписати вже підготовлену бланкетну форму заяви про звільнення, тоді як власного бажання припиняти трудові відносини вона не мала. На її думку, суд першої інстанції не надав належної оцінки цим поясненням та фактично ототожнив сам факт підписання заяви з наявністю добровільного волевиявлення працівника на звільнення.
Крім того, в апеляційній скарзі зазначено про неправильне застосування судом положень статті 38 КЗпП України. Наголошує, що зазначеною нормою передбачено обов`язок працівника письмово попередити роботодавця про розірвання трудового договору за два тижні, тоді як заяву датовано 25 листопада 2025 року, а звільнення проведено вже 26 листопада 2025 року. На думку представника позивачки, передбачених законом підстав для припинення трудових відносин до спливу двотижневого строку не було.
Посилаючись на практику Верховного Суду, представник позивачки також зазначає, що у справах про звільнення за власним бажанням суд повинен перевірити, чи відповідало подання заяви дійсному волевиявленню працівника та чи не було воно наслідком примусу з боку роботодавця, чого, на його переконання, суд першої інстанції належним чином не зробив.
Також не погоджується з висновком суду щодо належного оформлення припинення трудових відносин, ставлячи під сумнів повноваження керуючої магазином Матійчук Ю. на підписання наказу про звільнення та, посилаючись у цьому контексті на положення колективного договору ТОВ «СІЛЬПО-ФУД».
Ухвалами Київського апеляційного суду від 08 липня 2026 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Джулай З. В. в інтересах «СІЛЬПО-ФУД» вважала необґрунтованими доводи, викладені в апеляційній скарзі, та зазначила, що 25 листопада 2025 року ОСОБА_1 підписала заяву про звільнення за власним бажанням із 26 листопада 2025 року, а тому наявність у заяві заздалегідь надрукованого тексту сама по собі не свідчить про відсутність волевиявлення працівниці на припинення трудових відносин. 26 листопада 2025 року позивачку було звільнено на підставі статті 38 КЗпП України наказом № 337/МЦ390 к/тр, з яким вона особисто ознайомилася та засвідчила це своїм підписом.
Посилалася також на те, що після оформлення звільнення ОСОБА_1 не висловлювала наміру продовжувати трудові відносини та не заявляла про відкликання заяви про звільнення. Ці обставини, за твердженням представника відповідача, підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_2 , яка була присутня під час ознайомлення позивачки з кадровими документами та пояснила, що жодних заяв про бажання продовжувати роботу чи відкликати заяву про звільнення від позивачки не надходило.
Щодо доводів апеляційної скарги про недотримання передбаченого статтею 38 КЗпП України двотижневого строку попередження зазначила, що сторони трудового договору вправі погодити звільнення працівника за власним бажанням до закінчення цього строку, у тому числі наступного дня після подання заяви. Вказувала, що наведена апелянтом постанова Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 664/242/19 стосується інших фактичних обставин, оскільки у тій справі працівником у заяві не було зазначено бажаної дати звільнення, тоді як у заяві ОСОБА_1 така дата була визначена.
В судовому засіданні адвокат Кіндер М. В. в інетресах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Адвокат Горбик С. В. в інтересах ТОВ «СІЛЬПО - ФУД» заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 липня 2025 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на посаду сомельє, про що роботодавцем видано відповідний наказ.
25 листопада 2025 року ОСОБА_1 підписала заяву про звільнення за власним бажанням, у якій зазначено прохання звільнити її із займаної посади з 26 листопада 2025 року (т. 1, а. с. 107-108).
Наказом ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» від 26 листопада 2025 року № 337/МЦ390 к/тр ОСОБА_1 звільнено з посади сомельє 26 листопада 2025 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (т. 1, а. с. 109) .
Із зазначеним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 26 листопада 2025 року (т. 1, а. с. 110).
Матеріали справи також містять наказ ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» від 17 липня 2025 року № 235, яким керуючих магазинів уповноважено підписувати від імені директора товариства накази з кадрових питань, зокрема щодо прийняття, переведення та звільнення працівників. Наказ про звільнення ОСОБА_1 підписаний керуючою магазином Матійчук (т. 1, а. с. 168).
При цьому, з наявних в матеріалах справи кадрових документів убачається, що ОСОБА_3 зазначалася як керуюча відповідного магазину ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» та здійснювала кадрове оформлення трудових відносин із позивачкою, зокрема, підписувала наказ про прийняття ОСОБА_1 на роботу.
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_2 пояснила, що 26 листопада 2025 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про звільнення та іншими кадровими документами, які підписала. При цьому, про бажання продовжувати трудові відносини або відкликати заяву про звільнення позивачка не заявляла.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що наявними у справі доказами підтверджується факт підписання ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням із зазначенням конкретної дати припинення трудових відносин, а належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення на неї психологічного тиску чи іншого примусу з боку роботодавця позивачкою не надано.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 цього Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.
У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з причин, визначених частиною першою статті 38 КЗпП України, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
При розгляді справ про поновлення на роботі суду необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), та перевірити їх відповідність вимогам закону. Суд не вправі визнавати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими роботодавець не пов`язував припинення трудових відносин.
При цьому у спорах щодо припинення трудового договору за ініціативою працівника встановленню підлягає, зокрема, наявність дійсного волевиявлення працівника на припинення трудових відносин та відповідність такого волевиявлення змісту поданої ним заяви про звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, при цьому жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Установивши обставини справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за відсутності її волевиявлення на припинення трудових відносин.
Так, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала незаконність свого звільнення, зокрема, тим, що заяву про звільнення за власним бажанням вона не складала, не підписувала та роботодавцю не подавала, а тому стверджувала про відсутність будь-якого волевиявлення з її боку на припинення трудових відносин.
Разом з тим, зазначені твердження позивачки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Матеріали справи містять заяву від 25 листопада 2025 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням із 26 листопада 2025 року, яка містить її особистий підпис. Більше того, під час розгляду справи позивачка визнала факт підписання нею зазначеної заяви, пояснивши при цьому, що підписала запропонований роботодавцем бланк, однак дійсного наміру припиняти трудові відносини не мала.
Відтак, доводи, покладені позивачкою в основу заявлених позовних вимог, про те, що заяву про звільнення вона не підписувала, спростовується як наявними у матеріалах справи письмовими доказами, так і подальшими поясненнями самої ОСОБА_1 .
При цьому, в установленому процесуальним законом порядку підстав позову позивачка не змінювала.
Водночас, посилання ОСОБА_1 під час розгляду справи, а в подальшому й в апеляційній скарзі на те, що, незважаючи на належність їй підпису, заява не відповідала її дійсному волевиявленню на припинення трудових відносин, фактично ґрунтуються на інших обставинах, ніж ті, якими вона обґрунтовувала заявлені позовні вимоги.
Разом з тим, надаючи оцінку таким доводам у контексті перевірки наявності дійсного волевиявлення позивачки на припинення трудових відносин, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що підписання заяви про звільнення відбулося всупереч її волі або внаслідок неправомірного впливу з боку роботодавця.
Належних, допустимих та достатніх доказів того, що заява від 25 листопада 2025 року була підписана ОСОБА_1 внаслідок примусу, психологічного тиску, погроз або за інших обставин, які виключали вільне формування її волі, матеріали справи не містять.
Самі по собі пояснення позивачки про те, що текст заяви був заздалегідь підготовлений роботодавцем та запропонований їй для підписання, за відсутності доказів примусу до вчинення такої дії не свідчать про відсутність волевиявлення на припинення трудових відносин.
При цьому, у підписаній позивачкою заяві визначено конкретну дату звільнення, 26 листопада 2025 року, а наступного дня ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про її звільнення, що засвідчила власним підписом, не заявивши про відкликання заяви про звільнення чи про намір продовжувати трудові відносини.
Наведені обставини, оцінені у їх сукупності, узгоджуються з висновком суду першої інстанції про наявність волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудових відносин за власним бажанням та не дають підстав вважати, що її звільнення відбулося всупереч її волі.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем вимог частини першої статті 38 КЗпП України у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 26 листопада 2025 року, тобто до закінчення двотижневого строку з дня підписання заяви про звільнення, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.
Водночас зі змісту наведеної норми не випливає заборони для працівника та роботодавця за взаємною домовленістю визначити більш ранню дату припинення трудових відносин.
Працівник має право з власної ініціативи у будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору та його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання та які працівник визначає самостійно. Праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондує обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, передбачені трудовим законодавством.
При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником відповідної заяви в межах двотижневого строку, навіть за відсутності поважних причин. Якщо між працівником та роботодавцем досягнуто домовленості про звільнення за власним бажанням у більш ранню дату, датою звільнення може бути будь-який погоджений сторонами день, у тому числі день подання заяви про звільнення.
Подібні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження № 61-14726св18), від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22), від 14 травня 2024 року у справі № 754/9102/21 (провадження № 61-16543св23), від 13 лютого 2025 року у справі № 308/14313/19 (провадження № 61-11901св24).
Отже, передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України двотижневий строк має значення як строк попередження роботодавця про намір працівника припинити трудові відносини та сам по собі не виключає можливості звільнення працівника за власним бажанням до його закінчення, якщо відповідна дата визначена працівником та погоджена роботодавцем.
Як убачається з матеріалів справи, заява ОСОБА_1 про звільнення датована 25 листопада 2025 року та містить прохання про її звільнення за власним бажанням саме з 26 листопада 2025 року.
А отже, у заяві позивачки була визначена не абстрактна вимога про припинення трудового договору після закінчення передбаченого законом двотижневого строку, а конкретна бажана дата припинення трудових відносин.
Видавши 26 листопада 2025 року наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України саме з визначеної у підписаній нею заяві дати, відповідач фактично погодив запропоновану працівницею дату припинення трудових відносин.
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 до моменту оформлення припинення трудових відносин повідомляла роботодавця про незгоду зі звільненням 26 листопада 2025 року, просила визначити іншу дату звільнення, відкликала подану заяву або заявляла про бажання продовжувати трудові відносини після цієї дати.
Навпаки, як встановлено судом першої інстанції, 26 листопада 2025 року позивачка була ознайомлена з наказом про звільнення та засвідчила це своїм підписом, не зазначивши будь-яких зауважень щодо визначеної дати припинення трудових відносин.
За таких обставин, звільнення ОСОБА_1 26 листопада 2025 року, тобто наступного дня після підписання заяви, саме по собі не свідчить про порушення відповідачем частини першої статті 38 КЗпП України, оскільки така дата була безпосередньо визначена у підписаній позивачкою заяві та погоджена роботодавцем.
Не свідчить про протилежне й те, що у заяві ОСОБА_1 не були зазначені передбачені частиною першою статті 38 КЗпП України поважні причини, які унеможливлювали продовження роботи та зобов`язували роботодавця розірвати трудовий договір у визначений працівником строк.
Наявність таких причин має правове значення у випадку, коли працівник вимагає припинення трудового договору у визначений ним строк, а роботодавець не погоджується на таке дострокове припинення трудових відносин. Натомість це не позбавляє сторони трудового договору можливості за взаємною домовленістю припинити його раніше закінчення двотижневого строку й за відсутності таких причин.
При цьому, досягнення сторонами домовленості щодо більш ранньої дати звільнення не змінює правової підстави припинення трудового договору. Якщо ініціатива щодо припинення трудових відносин виходить від працівника, а роботодавець лише погоджується із запропонованою ним датою, звільнення здійснюється за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, а не за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Посилання представника позивачкина правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 травня 2020 року у справі № 664/242/19, не спростовують наведених висновків, оскільки правовий висновок, викладений у судовому рішенні, підлягає застосуванню з урахуванням конкретних фактичних обставин справи.
На відміну від обставин, покладених в основу наведеного вище судового рішення, у справі, яка переглядається, у підписаній ОСОБА_1 заяві безпосередньо визначено конкретну дату припинення трудових відносин, 26 листопада 2025 року, а роботодавець погодив саме цю дату шляхом видання відповідного наказу.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до помилкового ототожнення передбаченого частиною першою статті 38 КЗпП України двотижневого строку попередження із безумовним мінімальним строком, до закінчення якого припинення трудового договору за власним бажанням працівника є неможливим.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням трудових відносин до закінчення двотижневого строку не ґрунтуються на правильному застосуванні положень статті 38 КЗпП України та не спростовують висновків суду першої інстанції про законність її звільнення.
Доводи апеляційної скарги про те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 підписаний особою, яка не мала відповідних повноважень, колегія суддів також відхиляє.
Насамперед колегія суддів враховує, що, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не пов`язувала незаконність свого звільнення з відсутністю у керуючої магазином Матійчук Ю. повноважень на підписання наказу про звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Підставу позову становлять фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує заявлену матеріально-правову вимогу. При цьому саме позивач визначає предмет і підстави позову, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог та обставин, покладених в їх основу.
Як зазначалося вище, пред`являючи позов, ОСОБА_1 обґрунтовувала незаконність звільнення передусім тим, що заяву про звільнення за власним бажанням вона не підписувала та роботодавцю не подавала, а відтак була відсутня її воля на припинення трудових відносин.
Натомість доводи щодо відсутності у ОСОБА_3 повноважень на підписання наказу про звільнення були наведені позивачкою вже під час розгляду справи та підтримані в апеляційній скарзі, тоді як у встановленому статтею 49 ЦПК України порядку підстави позову не змінювалися.
Разом з тим, навіть надаючи оцінку таким доводам, колегія суддів не вбачає підстав вважати їх обґрунтованими.
Відповідно до пункту 12.1 Колективного договору між власником та трудовим колективом ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на 2024-2026 роки, на який посилається апелянт, припинення трудових правовідносин здійснюється на підставах, передбачених КЗпП України, та оформлюється наказом власника або уповноваженого ним органу.
Як убачається з матеріалів справи, наказ про звільнення ОСОБА_1 від 26 листопада 2025 року № 337/МЦ390 к/тр оформлений ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» та підписаний ОСОБА_3 як керуючою магазином.
Водночас наказом ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» від 17 липня 2025 року № 235 «Про наділення правом підпису посадових осіб мережі «Сільпо»» керуючих магазинів наділено правом підпису (затвердження) від імені директора товариства наказів з кадрових питань, у тому числі щодо звільнення працівників.
Отже, право керуючої магазином на підписання кадрових наказів, у тому числі наказів про звільнення, ґрунтувалося на відповідному розпорядчому акті самого роботодавця, яким директор товариства делегував таким посадовим особам право підпису відповідної категорії документів.
Колегія суддів враховує також, що ОСОБА_3 зазначена як керуюча магазином і в інших кадрових документах, наявних у матеріалах справи. Зокрема, саме ОСОБА_3 як керуюча магазином підписувала наказ про прийняття ОСОБА_1 на роботу, правомірність якого позивачкою не оспорювалася.
Отже, наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності підтверджують як здійснення ОСОБА_3 повноважень керуючої магазином, так і наявність у неї на підставі наказу № 235 від 17 липня 2025 року права підписувати від імені директора товариства накази з кадрових питань, зокрема накази про звільнення працівників.
За таких обставин посилання апелянта на положення пункту 12.1 Колективного договору не спростовують, а, навпаки, узгоджуються з наведеними обставинами, оскільки спірний наказ про звільнення був оформлений роботодавцем та підписаний посадовою особою, якій відповідним актом товариства було надано право підпису кадрових наказів.
Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, відсутність підстав для задоволення останньої виключає й підстави для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди апелянта з установленими судом обставинами та оцінкою доказів і не містять обставин, які відповідно до вимог процесуального закону могли б бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку зібраним доказам та правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги не встановлено.
За таких обставин апеляційну скаргу адвоката Кіндера М. В., подану в інтересах ОСОБА_1 , належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375 , 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кіндера Миколи Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено11 вересня 2026 року. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура