ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2026 року
м. Київ
справа № 2-1832/11
провадження № 61-603св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
відповідачі:  ОСОБА_6 , приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Головне управління Національної поліції в Полтавській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави, у складі судді Хіль Л. М., від 01 квітня 2011 року та постанову Полтавського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Панченка О. О., Одринської Т. В., Пікуля В. П., від 12 грудня 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У грудні 2010 року ОСОБА_7 у своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина - ОСОБА_5 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Октябрського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області в особі ВГІРФО, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради (наразі - Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради), про визнання права власності на 1/2 частину квартири, зобов`язання вчинити дії.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 березня 1981 року був зареєстрований шлюб між  ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Під час шлюбу, а саме 16 квітня 2005 року, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Покупцем за договором купівлі-продажу була вказана 
ОСОБА_6 , у зв`язку з чим на неї було оформлено особовий рахунок на квартиру.
3. У червні 2010 року ОСОБА_7 знявся з реєстрації в м. Керчі АР Крим і став проживати у спірній квартирі разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5 , однак відповідачка не надала дозволу на реєстрацію їх місця проживання за адресою спірної квартири.
4.  ОСОБА_7 , вважаючи, що спірна квартира є об`єктом спільної власності подружжя, просив суд:
- визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати Октябрський РВ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області в особі ВГІРФО зареєструвати ОСОБА_7 та його неповнолітнього сина ОСОБА_5 у зазначеній квартирі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та інформація про рух справи
5. Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2011 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Зобов`язано Октябрський РВ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області в особі ВГІРФО зареєструвати ОСОБА_7 та його неповнолітнього сина 
ОСОБА_5 у зазначеній квартирі.
6. Суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між ними в рівних частках, а позивач та його син мають право бути зареєстрованими у цій квартирі.
7. Позивач ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а у січні 2021 року  ОСОБА_6 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення.
8. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05 липня 2021 року залучено до участі в справі правонаступників позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
9. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01 серпня 
2022 року заяву  ОСОБА_6  про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
10. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року залучено до участі у справі Головне Управління Національної поліції в Полтавській області в частині вимог, які були заявлені до Октябрського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області в особі ВГІРФО.
11. Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення. Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2011 року залишено без змін.
12. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірна квартира придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому, виходячи із презумпції спільності майна подружжя та рівності часток подружжя у спільному майні, це майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за позивачем права власності на половину квартири. ОСОБА_6 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
13. У касаційній скарзі  ОСОБА_2 та ОСОБА_6 просять заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2011 року і постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року скасувати, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, а 
ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення, ухваливши нове судове рішення про відмову в позові.

Інформація про рух справи у Верховному Суді 
14. У січні 2025 року ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , ОСОБА_6 подали касаційні скарги на заочне рішення Октябрського районного суду 
м. Полтави від 01 квітня 2011 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року.
15. Ухвалами Верховного Суду від 10 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаними касаційними скаргами, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи № 2-1832/11, які у березні 2025 року надійшли до Верховного Суду.
16. Протоколом повторного розподілу справи між суддями Верховного Суду від 26 травня 2026 року у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді-доповідача Тітова М. Ю., суддею-доповідачем у справі визначено суддю Шиповича В. В.
17. Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
18. Підставами касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_2  зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України 
від 07 вересня 2016 року в справі № 6-801цс16 та у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц, від 10 квітня 2019 року 
в справі № 461/10610/13-ц, від 02 липня 2020 року в справі № 922/2315/19, 
від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України);
- наявність підстав для скасування судових рішень, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
19. Підставами касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_1  зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 червня 2021 року в справі № 537/3100/17, від 10 листопада 
2021 року в справі № 756/2312/18, від 24 листопада 2021 року в справі 
№ 357/15284/18, від 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19, від 03 червня 2024 року в справі 
№ 712/3590/22, від 10 липня 2024 року в справі № 466/7242/22 (пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України).
20. Підставами касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_6 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 
2020 року в справі № 757/28231/13, від 14 лютого 2022 року в справі 
№ 2-4744/11, від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22, від 20 листопада 2024 року в справі № 623/4675/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- наявність підстав для скасування судових рішень, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
21. Заявники стверджують, що спірна квартира була придбана 
ОСОБА_6 за власні кошти, отримані нею в дар від ОСОБА_1 , що підтверджено копіями договору дарування та розписки, а ОСОБА_1 отримав кошти на підставі договору про надання поворотної фінансової допомоги від ФГ «Апікс», проте відповідні докази були безпідставно відхилені апеляційним судом, який міг витребувати їх оригінали з власної ініціативи.
22. Звертають увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 проживав разом з ОСОБА_7 за адресою спірної квартири і ОСОБА_6 чинила перешкоди в реєстрації їх місця проживання у цій квартирі. Вважають, що для реєстрації місця проживання ОСОБА_5 була необхідна згода всіх співвласників, а заявлені вимоги є передчасними. При цьому Октябрський РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області в особі ВГІРФО не є органом, який здійснює реєстрацію місця проживання фізичних осіб.
23. Також  ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вказують, що 
ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , та її за вказаною адресою не було повідомленою про розгляд справи. При цьому, оскільки місце проживання ОСОБА_6 було відомим, суд не мав здійснювати її повідомлення про розгляд справи шляхом публікації оголошень в друкованих засобах масової інформації. Наведене позбавило ОСОБА_6 права на захист та можливості подати суду докази на спростування доводів позовної заяви. Крім того, матеріали справи не містять ухвали суду першої інстанції про заочний розгляд справи.
24.  ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зауважують, що у договорі купівлі-продажу спірної квартири відсутня інформація щодо його вчинення за згоди іншого члена подружжя.
25.  ОСОБА_6 додатково вказує, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи № 554/3587/24 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним, визнання майна особистою приватною власністю.
26. Зазначає, що у спірній квартирі до 2013 року проживав ОСОБА_7 у зв`язку з працевлаштуванням у м. Полтаві з відома та згоди 
ОСОБА_6 , ОСОБА_1 .
27. Посилається на те, що суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку показам свідків, які підтвердили факт укладення попереднього договору ОСОБА_1 , який передав кошти на виконання цього договору у розмірі 2 650 грн, а іншу частину передав ОСОБА_6 під час підписання основного договору.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційні скарги
28. У лютому 2025 року ОСОБА_4 подала заяву, яка за своїм змістом є відзивом на касаційні скарги, в якій просить закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
29. Наголошує, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилаються скаржники у касаційних скаргах, стосуються правовідносин, які не є подібними.
30. Також вказує, що в апеляційному суді ОСОБА_6 мала можливість надати всі докази, які не були подані до суду першої інстанції, натомість на підтвердження доводів щодо належності їй спірної квартири, ОСОБА_6 , надала договір дарування коштів, який нотаріально не посвідчений та є нікчемним.
31. Вважає, що апеляційний суд правильно відхилив покази свідків.
32. Посилається на те, що відсутність у договорі купівлі-продажу спірної квартири згоди  ОСОБА_7 на його укладення не може вважатися доказом набуття майна за цим договором за особисті кошти ОСОБА_6 .
33. Стверджує, що  ОСОБА_6 не спростувала презумпцію спільної власності подружжя на спірне майно.
Інші процесуальні звернення, поданні до Верховного Суду
34. У липні 2026 року ОСОБА_6 подала доповнення до касаційної скарги, які не можуть бути враховані Верховним Судом, як такі, що подані поза межами строку, визначеного частиною першою статті 398 ЦПК України.
Обставини справи, встановлені судами
35. 28 березня 1981 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб.
36.  ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 
2005 року придбала квартиру АДРЕСА_1 .
37. Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави 
від 23 грудня 2011 року у справі № 2-4744/11 шлюб, зареєстрований 28 березня 1981 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано.
38. Під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 , якого було допитано як свідка, повідомив, що подарував своїй матері ОСОБА_6 кошти у сумі 52 000 грн, які були призначені для придбання спірної квартири. Підтвердженням цього вважав додану до справи копію договору дарування 
від 16 квітня 2005 року та копію розписки, якою ОСОБА_6 підтверджує, що вона прийняла від ОСОБА_1 у якості подарунка за договором дарування від 16 квітня 2005 року кошти в сумі 52 000 грн для придбання у свою власність спірної квартири. Крім того ОСОБА_1 стверджував, що 03 березня 2005 року за договором про надання поворотної фінансової допомоги отримав від ФГ «Апікс» 58 000 грн.
39. У судовому засіданні апеляційним судом також було допитано свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
ОСОБА_8 суду пояснила, що на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири працювала ріелтором. 26 лютого 2005 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , як продавці та ОСОБА_1 , як покупець уклали попередній договір купівлі-продажу вказаної квартири. В забезпечення виконання зобов`язань покупець передав продавцю 2 650 грн, що було еквівалентно 500 доларів США. На час коли всі документи на купівлю-продаж квартири були готові ОСОБА_1 повідомив, що буде оформляти договір купівлі-продажу квартири на ОСОБА_6 . Під час оформлення договору купівлі-продажу у нотаріуса, ОСОБА_1 передав ОСОБА_6 кошти, якими вона розрахувалася із продавцями квартири.
ОСОБА_9 суду пояснив, що на час укладання договору купівлі-продажу він був продавцем спірної квартири. З усіх питань купівлі-продажу домовлявся із ОСОБА_1 . У день укладення договору купівлі-продажу він, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 приїхали до нотаріуса. Договір купівлі-продажу від 16 квітня 2005 року він підписував з ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_1 передав ОСОБА_6 кошти, а вона розрахувалася з ним. Кошти були в доларах США, але суму він не пам`ятає.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
40. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
41. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
42. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
43. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
44. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
45. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
46. Вказаний висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
47. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша 
статті 61 СК України).
48. У статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
49. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
50. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
51. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 
частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
52. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
53. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
54. Згідно із частиною п`ятою статті 719 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
55. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
56. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
57. У розглядуваній справі суди попередніх інстанцій, встановивши, що спірна квартира придбана  ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у період шлюбу, дійшли обґрунтованого висновку про існування презумпція спільності цього майна.
58. Оскільки презумпція належності спірного майна до об`єктів спільної власності подружжя не спростована, суди попередніх інстанцій правильно здійснили поділ спірної квартири.
59. Відхиляючи доводи  ОСОБА_6 про придбання спірної квартири за особисті кошти, апеляційний суд обґрунтовано не взяв до уваги копії договору дарування від 16 квітня 2005 року, розписки  ОСОБА_6 та договору про надання поворотної фінансової допомоги від 03 березня 2005 року, оригінали яких надані не були.
60. Крім того, договір дарування від 16 квітня 2005 рокувсупереч вимог частини п`ятої статті 719 ЦК України не був нотаріально не посвідчений.
61. Також апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 554/3587/24 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, визнання майна особистою приватною власністю з наведенням в ухвалі від 06 червня 2024 року відповідних мотивів, з якими погоджується Верховний Суд.
62. Щодо показів свідків, то апеляційний правильно зауважив, що вони не підтверджують факт передачі коштів для придбання майна не в інтересах сім`ї.
63. Верховний Суд вже звертав увагу, що факт надання коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному із подружжя (див. постанови Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі 
№ 695/2112/16-ц, від 19 лютого 2026 року у справі № 643/10796/23).
64. При цьому з касаційної скарги ОСОБА_6 вбачається, що у спірній квартирі до 2013 року проживав саме ОСОБА_7 у зв`язку з працевлаштуванням у м. Полтаві.
65. Відсутність у договорі купівлі-продажу спірної квартири від 16 квітня 2005 року інформації про надання ОСОБА_7 згоди на його укладення ОСОБА_6 , не свідчить про те, що спірне майно є її особистою власністю.
66. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частина друга статті 65 СК України).
67. Відсутність такої згоди може бути лише підставою для звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди.
68. За встановлених обставин, висновки судів про те, що ОСОБА_6 не спростувала презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, є обґрунтованими.
69. Колегія суддів відхиляє посилання заявників на те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 проживав разом з 
ОСОБА_7 за адресою спірної квартири і ОСОБА_6 чинила перешкоди в реєстрації місця проживання ОСОБА_5 .
70. Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2021 року в справі 
№ 759/23652/19 погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
71. Доводи заявників щодо необхідності згоди всіх співвласників для реєстрації місця проживання ОСОБА_5 , 2009 року народження, є безпідставними, оскільки відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.
72. Щодо тверджень про те, що Октябрський РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області в особі ВГІРФО не є органом, який здійснює реєстрацію місця проживання фізичних осіб, то вказаний орган не оскаржував рішення суду першої інстанції.
73. Стосовно посилання заявників на те, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення без належного повідомлення ОСОБА_6 , колегія суддів зауважує, що у цій справі заочне рішення суду було ухвалено у квітні 2011 році, а заяву про його перегляд подано у січні 2021 році, тобто майже через 10 років після його ухвалення та через місяць після смерті позивача, який помер у грудні 2020 року.
74. Апеляційний суд, долучивши до матеріалів справи нові докази та здійснивши допит свідків, забезпечив можливість ОСОБА_6 у відкритому змагальному процесі навести свої доводи та заперечення проти позову.
75. При цьому за наслідками апеляційного перегляду справи, судом не встановлено підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції є неправильним по суті.
76. На виконання заочного рішення Октябрського районного суду 
м. Полтави від 01 квітня 2011 року були внесені відповідні відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно у червні 2011 року щодо права власності позивача.
77. За цих обставин, оскільки апеляційний суд забезпечив відповідачці можливість реалізувати свої процесуальні права, скасування з формальних міркувань, після смерті позивача у 2020 році, правильного по суті заочного рішення суду, ухваленого і виконаного у 2011 році, буде свідчить про порушення принципу правової визначеності та суперечитиме завданню цивільного судочинства, сформульованого у статті 2 ЦПК України.
78. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі за поданим у 2011 році позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, серед іншого, вказував, що дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи про час та місце судового розгляду) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Водночас, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення (див. постанову Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11).
79. За обставин цієї справи висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які заявники посилаються у касаційних скаргах.
80. Інші доводи касаційних скарг переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
81. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
82. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
83. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
84. Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
85. В межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій ухвалені оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, які б були підставою для їх скасування.
86. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
87. Колегією суддів не встановлено підстав для закриття касаційного провадження, як того просила  ОСОБА_4 у відзиві на касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 залишити без задоволення.
2. Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 квітня 2011 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 
2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович