ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/7581/26

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року у справі №160/7581/26 за позовом ОСОБА_1 до Першого Правобережного відділу Державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними, скасування постанов та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Першого Правобережного відділу Державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просить:
- визнати протиправними дії державного виконавця Абдуллаєвої Сабіри Зубєїровни в частині винесення постанови від 11.02.2026 р. ВП № 80212343 про стягнення виконавчого збору; постанови від 11.02.2026 р. ВП № 80212343 про мінімальні витрати виконавчого провадження;
- скасувати постанову державного виконавця від 11.02.2026 р. № ВП № 80212343 про стягнення виконавчого збору в сумі 51 грн;
- скасувати постанову державного виконавця від 11.02.2026 р. ВП № 80212343 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 367 грн;
- зобов`язати відповідача повернути йому неправомірно стягнуті кошти виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, у загальній сумі 418,81 грн;
- стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 50000 грн. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 11.02.2026 року була належним чином сформована в автоматизованій системі виконавчого провадження та винесена уповноваженою посадовою особою відповідно до вимог статей 26, 28 Закону України «Про виконавче провадження». Інші постанови, винесені у межах зазначеного виконавчого провадження, були отримані боржником через особистий кабінет у ЄСІТС, що свідчить про належне доведення документів виконавчого провадження до відома останнього. Також, судом першої інстанції прийнято до уваги й те, що державний виконавець відповідно до приписів статті 27 Закону №1404-VIII у зв`язку із закінченням виконавчого провадження через скасування постанови, сформував розпорядження про повернення позивачу стягнутої суми виконавчого збору, при цьому факт повернення вказаних коштів позивачем у відповіді на відзив не заперечувався. Відмовляючи у задоволенні позов в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності усіх необхідних елементів цивільно-правової відповідальності, які є обов`язковими для відшкодування моральної шкоди, а саме: протиправності дій відповідача, факту заподіяння моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими ним стражданнями, а також вини відповідача.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про: визнання неправомірними дії державного виконавця Абдуллаєвої Сабіри Зубєїровни в частині винесення постанови від 11.02.2026р. ВП № 80212343 про стягнення виконавчого збору; постанови від 11.02.2026р. ВП № 80212343 про мінімальні витрати виконавчого провадження; стягнені з Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Дніпровського Міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 50000 грн.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що судом першої інстанції не повно встановлено обставини справи. Також, скаржник зазначає про те, що на момент відкриття провадження по справі та прийнятті судом рішення в системі ЄСІТС постанови про відкриття виконавчого провадження не було, а тому суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 11.02.2026 року була належним чином сформована в автоматизованій системі виконавчого провадження та винесена уповноваженою посадовою особою відповідно до вимог статей 26, 28 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому матеріалами справи не підтверджено факту повідомлення ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження, як цього вимагає ч.1 ст. 28 та абз. 1ч.2 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з цим, в доводах апеляційної скарги позивач зазначає про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000 грн.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив вимоги скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що постановою серії ЕНА №6374743 від 19.12.2025, прийнятої інспектором УПП Єрмаковим Д.М. Мірошніченка О.С. притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.127 КУпАП. 
На виконанні у відповідача з 11.02.2026 року по 19.02.2026 рік перебувало виконавче провадження №80212343 з примусового виконання постанови №ЕНА6374743 від 19.12.2025 року, уповноваженої особи Департаменту патрульної поліції в Дніпропетровській області Відділу адміністративної практики старшого лейтенанта поліції Данила Єрмакова, про стягнення штрафу у розмірі 510 грн з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Відділу адміністративної практики.
11.02.2026 року державним виконавцем Сабірою Абдуллаєвою згідно із ст.ст.3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем була винесена постанова по стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 367,81 грн (а.с. 106-107).
Згідно із ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем була винесена постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 51 грн (а.с. 103-104).
Державним виконавцем після винесення вищезазначених постанов було встановлено, що постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 11.02.2026 року, постанова про стягнення виконавчого збору від 11.02.2026 року, постанова про арешт коштів боржника від 11.02.2026 року, що винесені у виконавчому провадженні №80212343, отримані боржником через особистий кабінет в ЄСІТС, окрім постанови про відкриття виконавчого провадження.
Оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження не була доставлена боржнику, державним виконавцем відповідно до пункту 3 розділу XX Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5; зі змінами), на адресу боржника, зазначену у виконавчому документі, направлено постанову про відкриття виконавчого провадження №80212343 в інший спосіб, передбачений законом, а саме рекомендованим поштовим відправленням за трек номером R067100845587.
11.02.2026 року державним виконавцем відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про арешт коштів боржника в межах суми стягнення, а саме 928,81 грн (а.с. 100-101).
12.02.2026 року державним виконавцем до АТ КБ «Приватбанк» була надіслана платіжна інструкція на списання коштів, проте кошти з рахунку не списані.
13.02.2026 року за вих. №АБДСЗ-002 на адресу Відділу надійшло клопотання від позивача про надання копії постанови про відкриття виконавчого провадження.
13.02.2026 року за вих. №АБДСЗ-001 надійшло клопотання позивача про надання підстав блокування пенсійного рахунку відділом ДВС.
13.02.2026 року за вих. №АБДСЗ-003 надійшло клопотання від позивача про відстрочення виконання постанови №ЕНА6374743 від 19.12.2025 року, уповноваженої особи Департаменту патрульної поліції в Дніпропетровській області Відділу адміністративної практики старшого лейтенанта поліції Данила Єрмакова, про стягнення штрафу у розмірі 510 грн та зупинення вчинення виконавчих дій по ВП №80212343.
18.02.2026 року державним виконавцем до АТ КБ «Приватбанк» була повторно надіслана платіжна інструкція на списання коштів, та на депозитний рахунок відділу надійшли кошти у розмірі 928,81 грн.
19.02.2026 року державним виконавцем за вих. 28.25/19467/5 на електронну адресу позивача направлена відповідь на клопотання та сканована копія постанови про відкриття виконавчого провадження №80212343.
19.02.2026 року за вих. 28.25/19462/5 державним виконавцем на електронну адресу позивача була надана відповідь на клопотання про надання відповіді щодо блокування його пенсійного рахунку.
19.02.2026 року за вих. 28.25/19456/5 державним виконавцем на електронну адресу позивача була надана відповідь на клопотання про відстрочку виконання та зупинення вчинення виконавчих дій відповідно до виконавчого провадження №80212343.
Кошти відповідно до ст.45 Закону України «Про виконавче провадження» були розподілені наступним чином: 510 грн на користь стягувача, мінімальні витрати виконавчого провадження у розмірі 367,81 грн та виконавчий збір у розмірі 51 грн на користь держави.
19.02.2026 року державним виконавцем була винесена постанова про зняття арешту з коштів відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 92-93) .
На підставі вищезазначеного та керуючись п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» 19.02.2025 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, яка направлена до відома через електронний кабінет в ЄСІТС (а.с. 89-90).
27.02.2026 р. Шевченківський районний суд міста Дніпра розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ухвалив рішення, яким зазначену постанову скасував.
06.03.2026 року на адресу Відділу позивачем була надана адміністративна скарга за вх. №ШЕВВР-006 від 06.03.2026 року, за результатами розгляду якої 12.03.2026 року за вих. 28.25/27428/5 державним виконавцем була надана відповідь.
16.03.2026 року за вх. №6346 до Відділу надійшло клопотання від позивача про повернення стягнутих грошових коштів у розмірі 928,81 грн шляхом їх перерахування на надані ним банківські реквізити в АТ КБ «Приватбанк», та надано рішення ЄУН 932/530/26 від 27.02.2026 року про скасування постанови №ЕНА від 19.12.2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.127 КУпАП.
Листом від 01.04.2026 року за вих. 28.25/36794/5 позивачу державним виконавцем було повідомлено про перерахування за наданими реквізитами коштів у розмірі 510 грн, які станом на 01.04.2026 року повернулися на депозитний рахунок Відділу.
Крім того, кошти у загальному розмірі 928,81 грн, що складаються з штрафу у розмірі 510 грн, виконавчого збору у розмірі 51 грн, мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 367,81 грн, повернуто позивачу за наданими ним реквізитами, а саме: штраф у розмірі 510 грн перераховано 01.04.2026 року (платіжна інструкція №2953); виконавчий збір перераховано 07.04.2026 року (платіжна інструкція №3029); мінімальні витрати виконавчого провадження у розмірі 69 грн перераховані 22.04.2026 року (платіжна інструкція №3666); мінімальні витрати виконавчого провадження у розмірі 298,81 грн перераховані 05.05.2026 року (платіжна інструкція №4046). 
Не погодившись із діями державного виконавця Абдуллаєвої Сабіри Зубєїровни щодо винесення постанови від 11.02.2026 р. ВП № 80212343 про стягнення виконавчого збору; постанови від 11.02.2026 р. ВП № 80212343 про мінімальні витрати виконавчого провадження та самими постановами, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, враховуючи положення частини 1 статті 308 КАС України, щодо розгляду справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом який регулює спірні відносини, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).
Згідно із ч.1 ст.26 Закону №1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
В силу ч.5 ст.26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Відповідно до положень статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частина 1).
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина 2).
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина 4).
Враховуючи те, що посадовою особою державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 80212343, відповідач діючи в рамках вимог статті 27 Закону №1404-VIII обґрунтовано виніс і постанову про стягнення виконавчого збору.
При цьому, відповідач враховуючи вимоги статті 42 Закону №1404-VIII в день відкриття виконавчого провадження виніс і постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 106-107).
Зважаючи на те, що Закон №1404-VIII зобов`язує державного виконавця одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження вирішувати питання щодо коштів виконавчого провадження шляхом прийняття відповідних постанов, колегія суддів вважає, що дії державного виконавця Абдуллаєвої Сабіри Зубєїровни узгоджуються з вимогами Закону №1404-VIII.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує і те, що позивач у позовні заяві не наводить обґрунтувань з посиланнями на докази того в чому полягає невідповідність постанови від 11.02.2026 № ВП № 80212343 про стягнення виконавчого збору в сумі 51 грн та постанови від 11.02.2026 ВП № 80212343 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 367 грн вимогам Закону №1404-VIII, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
Слід зазначити й про те, що доводи позивача про неотримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 80212343 не впливають на законність та обґрунтованість оспорюваних ним постанов, адже постанова про відкриття виконавчого провадження не є предметом спору у цій справі. 
Також, судом апеляційної інстанції враховує те, що частина 7 статті 27 Закону №1404-VIII визначає, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Тобто, у зв`язку із скасуванням постанови серії ЕНА №6374743 від 19.12.2025, на підставі якої відкрито виконавче провадження № ВП № 80212343 Законом №1404-VIII визначено окремий порядок для повернення коштів сплаченого боржником виконавчого збору.
Щодо доводів позивача про необхідність стягнення з відповідача 50000 грн моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналіз статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Проте, суд зазначає, що позивачем не надано доказів наявності причинного зв`язку між погіршенням стану здоров`я та діями державного виконавця Абдуллаєвої Сабіри Зубєїровни в частині винесення постанови від 11.02.2026 р. ВП № 80212343 про стягнення виконавчого збору та постанови від 11.02.2026 р. ВП № 80212343 про мінімальні витрати виконавчого провадження.
Позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме бездіяльність або дії відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
Натомість, позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність бездіяльності відповідачів та завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні наявності його душевних страждання, ні наявність причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача та завданням такої шкоди.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. 
Відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. 
Враховуючи те, що судом досліджено усі основні питання віднесені на його розгляд, суд апеляційної інстанції вважає, що всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують правильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року у справі №160/7581/26 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року у справі №160/7581/26 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак 

суддя С.В. Чабаненко 

суддя І.В. Юрко