Справа № 138/410/26
Провадження № 22-ц/801/1472/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т. Б.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року	Справа № 138/410/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Берегового О. Ю., 
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Деал Фінанс Груп»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Киїівської Т. Б. в залі суду в місті Могилів-Подільський, дата складення повного тексту рішення невідома,
в цивільній справі № 138/410/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Деал Фінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
Короткий зміст вимог 
В лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Деал Фінанс Груп» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 15 липня 2025 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 8141384, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 7000,00 грн строком на 360 днів. Договором передбачено фіксовану процентну ставку у розмірі 0,95 % на день, яка нараховується на залишок заборгованості за тілом кредиту, а також комісію за надання кредиту у розмірі 17,25 %.
Кредитний договір був укладений в електронній формі та підписаний відповідачем із використанням одноразового ідентифікатора після його ідентифікації через систему BankID. На виконання умов договору кредитодавець перерахував кредитні кошти на рахунок відповідача.
16 вересня 2025 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «Деал Фінанс Груп» було укладено договір факторингу № 16/09/25, за умовами якого первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до боржників, визначених у реєстрі боржників, а позивач набув відповідні права вимоги. На підставі зазначеного договору до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 28 259,00 грн.
Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором та не погасив заборгованість ані перед первісним кредитором, ані після переходу права вимоги до позивача. У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 28 259,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 квітня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Деал Фінанс Груп» заборгованість за договором кредиту №8141384 у розмірі 14259 гривень 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Деал Фінанс Груп» судові витрати у виді судового збору у розмір 1343 гривні 45 копійок. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Деал Фінанс Груп» судові витрати у виді витрат на правничу допомогу у розмір 1500 гривень 00 копійок. Решту судових витрат залишено за позивачем. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що кредитний договір укладено відповідно до вимог ЗУ «Про електронну комерцію» в електронній формі шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора після його ідентифікації через систему BankID. Суд виходив із того, що без проходження відповідачем процедури ідентифікації, ознайомлення з умовами договору та підтвердження його укладення одноразовим ідентифікатором договір не міг бути укладений. Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду щодо порядку укладення електронних договорів.
Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання за договором, перерахувавши відповідачу кредитні кошти, тоді як відповідач взятих на себе договірних зобов`язань щодо їх своєчасного повернення не виконав.
Також суд установив, що на підставі договору факторингу право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «Деал Фінанс Груп», а тому саме позивач набув статусу належного кредитора у спірних правовідносинах.
Водночас, вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, суд зазначив, що позивач просив стягнути з відповідача, зокрема, 14 000,00 грн неустойки.
Посилаючись на положення статті 549 ЦК України та пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд виходив із того, що під час дії воєнного стану позичальник звільняється від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, а нараховані з 24 лютого 2022 року штрафні санкції підлягають списанню кредитодавцем. При цьому суд врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми до кредитних правовідносин.
Оскільки заявлена до стягнення неустойка була нарахована в період дії воєнного стану, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її стягнення.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнув із відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 259,00 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд відповідно до статті 141 ЦПК України стягнув із відповідача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Крім того, розглянувши заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та дослідивши подані на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір таких витрат не відповідає критеріям співмірності, розумності та складності справи. Врахувавши характер спору, обсяг виконаної адвокатом роботи, ціну позову, часткове задоволення позовних вимог, а також відсутність значної складності справи, суд зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу до 1 500,00 грн та стягнув їх із відповідача на користь позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У травні 2025 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення заборгованості за процентами в розмірі 6051,50 грн та ухвалити в цій частині нове про відмову в задоволені цих вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 06 травня 2026 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Матківська М. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2026 року вказану апеляційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для надання документу, що підтверджує сплату судового збору або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2026 року, після усунення недоліків відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 червня 2026 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 липня 2026 року для розгляду цієї справи замінено суддю Матківську М. В. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Береговий О. Ю., Міхасішин І. В.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно оцінив подані докази та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню.
Апелянт зазначає, що справа була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копія ухвали про відкриття провадження була направлена судом за зареєстрованим місцем його проживання, однак поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». На думку апелянта, фактично він не мав можливості отримати судову кореспонденцію, оскільки з 02 травня 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації, у зв`язку з чим був позбавлений можливості подати відзив на позов та надати суду докази, які мають значення для правильного вирішення справи.
На підтвердження зазначених обставин до апеляційної скарги додано копії військового квитка та посвідчення учасника бойових дій. Апелянт вказує, що ці докази не могли бути подані до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від нього.
Посилаючись на пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», апелянт зазначає, що як військовослужбовець, призваний під час мобілізації, має право на передбачені законом пільги, зокрема щодо звільнення від сплати штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом.
Апелянт звертає увагу, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 8141384 сума процентів за користування кредитом становить 6051,50 грн, саме в цій частині рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню.
На думку апелянта, суд першої інстанції, не з`ясувавши належним чином обставини проходження ним військової служби та не застосувавши положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», безпідставно стягнув із нього проценти за користування кредитом, що відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
28.05.2026 позивач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
01.06.2026 скаржником подано відповідь на відзив, в якій просив апеляційну скаргу задовольнити. Вказав, що у разі заявлення представником позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, завідомо неправдиві твердження, викладені у відзиві вважати зловживанням процесуальними правами з відповідними наслідками.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 15 липня 2025 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 8141384.
Відповідно до умов договору розмір кредиту становив 7000,00 грн, строк кредитування – 360 днів, процентна ставка – 0,95 % на день, комісія за надання кредиту – 17,25 % від суми кредиту, орієнтовна реальна річна процентна ставка – 3194,73 %.
Пунктом 5.5 договору передбачено, що договір укладається сторонами дистанційно в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційної системи. У реквізитах позичальника зазначено банківську платіжну картку № НОМЕР_1 для зарахування кредитних коштів.
Згідно з довідкою про ідентифікацію, наданою ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», ОСОБА_1 ідентифіковано із використанням одноразового ідентифікатора.
Відповідно до повідомлення ТОВ «Європейська платіжна система» від 24 листопада 2025 року № КД-000005031 15 липня 2025 року на платіжну картку № НОМЕР_1 , одержувачем за якою зазначено ОСОБА_2 , перераховано кредитні кошти у сумі 7000,00 грн, що також підтверджується платіжною інструкцією № fd5b1d91-8a18-4522-89bc-7348d5c5824.
З листа АТ КБ «ПриватБанк» від 09 квітня 2026 року № 20.1.0.0.0/7-260403/40622-БТ вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) емітовано банківську картку № НОМЕР_3 . Згідно з доданою до листа випискою за рахунком за період з 15 липня 2025 року по 18 липня 2025 року 15 липня 2025 року на зазначений рахунок зараховано грошові кошти у сумі 7000,00 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту № 8141384, складеного ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», станом на дату відступлення права вимоги загальний розмір заборгованості становив 28 259,00 грн, з яких: 7000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту, 6051,50 грн – заборгованість за процентами, 1207,50 грн – заборгованість за комісією та 14 000,00 грн – пеня.
16 вересня 2025 року між ТОВ «Деал Фінанс Груп» та ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» укладено договір факторингу № 16/09/25, відповідно до умов якого клієнт відступає фактору права грошової вимоги, визначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор приймає такі права вимоги та сплачує клієнту їх вартість.
Згідно з реєстром прав вимоги № 19/11/25-01 до договору факторингу № 16/09/25 від 16 вересня 2025 року до ТОВ «Деал Фінанс Груп» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором кредиту № 8141384 на загальну суму 28 259,00 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 6051,50 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку воно не переглядається.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Між сторонами виникли правовідносини, що випливають із кредитного договору, а тому їх регулювання здійснюється положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», а також іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики у строк та в порядку, встановлених договором.
За змістом частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повертати позику частинами, то у разі прострочення повернення чергового платежу кредитодавець має право вимагати дострокового повернення всієї непогашеної суми кредиту та сплати процентів, належних йому відповідно до договору.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 7000,00 грн та взяв на себе обов`язок повернути отримані кошти, сплатити проценти, комісію та виконати інші умови договору у строки і порядку, визначені його умовами.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується матеріалами справи та не є предметом спору. Так само не оспорюються обставини укладення кредитного договору, переходу права вимоги до позивача за договором факторингу та наявність непогашеної заборгованості за основною сумою кредиту.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань утворилася заборгованість, яка складалася із суми основного боргу, процентів за користування кредитом, комісії та пені.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів, переходу права вимоги до позивача, а також не оспорює розмір основної суми боргу чи комісії. Не ставиться під сумнів і висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягненні пені.
Фактично предметом апеляційного перегляду є виключно питання правомірності стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у сумі 6051,50 грн.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що з 02 травня 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації, у зв`язку з чим на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме не повинні нараховуватися штрафні санкції.
Таким чином, спірним у даній справі є не питання існування кредитного зобов`язання чи обов`язку відповідача повернути отримані кредитні кошти, а виключно питання правильного застосування спеціальних норм законодавства щодо соціального захисту військовослужбовців та їх впливу на можливість нарахування і стягнення процентів за користування кредитом у період проходження військової служби.
Саме наведені доводи апеляційної скарги підлягають перевірці апеляційним судом під час вирішення питання про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.
За змістом частини першої статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У пункті 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 4 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19.
Із змісту згаданої постанови Верховного Суду вбачається, що позовні вимоги в частині стягнення процентів не можуть бути задоволенні судом, якщо буде встановлено (шляхом доведення обставин), що боржник (позичальник) має право на пільги згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а без встановлення наявності у позичальника пільг є всі підстави для стягнення процентів.
Разом із апеляційною скаргою відповідачем на підтвердження обставин поширення на нього положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як військовослужбовця подано нові докази, а саме копію військового квитка серії НОМЕР_4 , посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_5 від 18.05.2023, а також до апеляційного суду подано довідку ВЧ НОМЕР_6 від 02.06.2026 про проходження ОСОБА_1 військової служби, які не були предметом дослідження суду першої інстанції.
Вирішуючи питання щодо можливості прийняття зазначених доказів, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі №279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.
Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.
У ч. 2 ст. 13 ЦПК України зазначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом
За змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копія ухвали про відкриття провадження була направлена відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, однак повернулася до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.
Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначив, що на момент розгляду справи проходив військову службу за призовом під час мобілізації, у зв`язку з чим фактично не перебував за місцем реєстрації та був позбавлений можливості своєчасно подати відзив на позов і докази, що підтверджують його правовий статус та заперечення проти заявлених позовних вимог.
Колегія суддів бере до уваги, що подання апеляційної скарги та доданих до неї доказів є реалізацією відповідачем гарантованого статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на судовий захист.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що неподання відповідачем зазначених доказів до суду першої інстанції було зумовлене об`єктивними причинами, які не залежали від його волі, а тому наявні передбачені частиною третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України підстави для прийняття та дослідження поданих в апеляційному провадженні доказів, що підтверджують проходження ОСОБА_1 військової служби.
Із наданих відповідачем копій військового квитка, посвідчення учасника бойових дій та довідки ВЧ НОМЕР_6 від 02.06.2026 про проходження ОСОБА_1 військової служби убачається, що ОСОБА_1 з 02 травня 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації та на час виникнення спірних правовідносин мав статус військовослужбовця.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що як на момент укладення кредитного договору № 8141384 від 15 липня 2025 року, так і протягом усього періоду користування кредитними коштами та на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення відповідач проходив військову службу за призовом під час мобілізації.
Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не нараховуються та не підлягають сплаті, зокрема, проценти за користування кредитом.
Отже, на відповідача поширюються спеціальні гарантії, встановлені зазначеною нормою Закону, а тому вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 6051,50 грн не ґрунтуються на вимогах закону.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, зазначених обставин не встановив, не перевірив питання щодо наявності у відповідача статусу військовослужбовця та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, що призвело до помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення процентів за користування кредитом.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга в цій частині є обґрунтованою, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у розмірі 6051,50 грн підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Таким чином, за результатами апеляційного перегляду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7000,00 грн та комісія за надання кредиту у розмірі 1207,50 грн.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені сторонами не оскаржується, воно в цій частині не переглядається та залишається без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовують висновки суду першої інстанції в оскарженій частині.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, унаслідок чого безпідставно дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 6051,50 грн підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
В іншій оскарженій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а з позивача на користь відповідача - пропорційно до частини позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.
Так, позовні вимоги ТОВ «Деал Фінанс Груп» підлягають задоволенню частково, а саме: на 29,04 % (розрахунок 8207,5 грн. (задоволена частинна вимог): 28 259,00 грн. (ціна позову)) х 100 = 29,04 %. 
Сторонами понесені такі витрати: позивачем сплачено 2 422,40 грн за подання позовної заяви, а відповідачем 3633,60 грн - за подання апеляційної скарги.
З огляду на принцип пропорційності (частина перша, друга статті 141 ЦПК України), з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 703,46 грн (2422,40 грн х 29,04 %).
Водночас з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2578,79 грн судового збору за подання апеляційної скарги (3633,60 грн ? 70,96 %).
Відповідно до частини десятої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки на позивача покладається більша сума судових витрат, з нього на користь відповідача підлягає стягненню різниця між зазначеними сумами, яка становить 1875, 33 грн.
Крім того, витрати позивача на професійну правничу допомогу, заявлені у розмірі 4500,00 грн, підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у сумі 1306, 80 грн (4500,00 грн ? 29,04 %).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 квітня 2026 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Деал Фінанс Груп» заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 6051,50 гривень за кредитним договором № 8141384 від 15 липня 2025 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Деал Фінанс Груп» 1875, 33 гривень судового збору, а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1306, 80 гривень.
У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

О. Ю. Береговий