СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 серпня 2026 року Справа № 480/452/26
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Кунець О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/452/26 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 у частині порушення вимог абзаців 3, 4, 5, 6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2024 року до 15 жовтня 2025 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 січня 2024 року до 15 жовтня 2025 року індексацію-різницю грошового забезпечення відповідно до вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».
Обґрунтування позовних вимог ґрунтується на тому, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці військовослужбовців та є обов`язковою складовою їх грошового забезпечення. Протиправність дій відповідача полягає у порушенні вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 та ненарахуванні і невиплаті позивачу за період з 01 січня 2024 року по 15 жовтня 2025 року індексації-різниці грошового забезпечення, право на яку виникло у березні 2018 року у зв`язку з підвищенням посадових окладів відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №704.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями даний позов розподіллено судді Воловику С.В.
Ухвалою суду від 02.02.2026 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження по справі № 480/452/26, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
На підставі Указу Президента України "Про призначення судді" №164/2026 від 24 лютого 2026 року та наказу голови Сумського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 №11-ОС, на підставі розпорядження керівника апарату №1925 від 05.03.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справ №480/452/26.
Справа розподілена автоматизованою системою документообігу суду судді Кунець О.М.
Ухвалою суду від 09.03.2026 справу № 480/452/26 прийнято до провадження судді, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та вважає їх безпідставними і необґрунтованими. В обґрунтування своєї позиції відповідач насамперед зазначає про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду. Посилаючись на положення статті 233 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відповідач вказує, що для звернення до суду у спорах щодо виплати належних працівникові сум був установлений тримісячний строк. На думку військової частини, позивач, щомісячно отримуючи грошове забезпечення, мав можливість знати його розмір та своєчасно встановити факт можливого порушення свого права, однак звернувся до суду лише 26.01.2026, при цьому не навів об`єктивних та поважних причин пропуску встановленого строку. У зв`язку із цим відповідач просить залишити позовну заяву без розгляду.
Щодо вимог про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 15.10.2025 відповідач зазначає, що ні постанова Кабінету Міністрів України №704, ні інші нормативно-правові акти не встановлюють березень 2018 року як незмінний базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Військова частина посилається на статтю 39 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», відповідно до якої обчислення індексу споживчих цін для індексації здійснюється наростаючим підсумком починаючи з 01.01.2024, а також на статтю 34 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою передбачено обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком із січня 2025 року, який приймається за 1 або 100 відсотків, при цьому сума індексації, що склалася у грудні 2024 року, у січні 2025 року не нараховується. На цій підставі відповідач вважає, що для відповідних періодів вихідними місяцями для обчислення індексу споживчих цін є січень 2024 року та січень 2025 року, а індексація підлягала нарахуванню лише після перевищення порогу індексації у 103 відсотки. 
Відповідач стверджує, що після перевищення зазначеного порогу у 2024–2025 роках позивачу відповідна індексація була нарахована та виплачена, що, на його думку, підтверджується доданими до відзиву картками особового рахунку за 2024 та 2025 роки. У зв`язку із цим військова частина вважає порушення прав позивача відсутнім та просить, у разі розгляду справи по суті, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 з 30 січня 2023 року по 15 жовтня 2025 року, що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15 жовтня 2025 року №299 старшого солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям до нового місця проходження військової служби.
З матеріалів справи також вбачається, що після виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивач продовжив проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 .
Відомостей про проходження позивачем військової служби у лютому та березні 2018 року, отримання ним у ці місяці грошового забезпечення та його складові матеріали справи не містять.
На думку позивача, військова частина НОМЕР_1 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення, у період з 01.01.2024 року по 15.10.2025 року, в порушення вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 також не було нараховано та виплачено індексацію-різницю грошового забезпечення, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу в розмірі 4463,15 гривень в місяць, оскільки така належить до виплати і за період подальшого проходження служби у зв`язку з переміщенням.
21 листопада 2025 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про надання документів (фінансових довідок, витягів із наказів, грошового атестату) для подальшого ознайомлення із виплатою індексації грошового забезпечення.
Згідно з відомостями поштового відправлення заява була отримана військовою частиною НОМЕР_1 28 листопада 2025 року, однак відповідь на неї позивач не отримав.
Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, звернувся із цим позовом до суду.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд зазначає таке.
Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року №1-р/2025 частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Вказана норма у цій частині втратила чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2026 року у справі №520/564/25 зазначив, що Конституційний Суд України розмежував тримісячний строк для звернення звільненого працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат і тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин. Останній передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, приписи якої Конституційний Суд України визнав неконституційними.
У випадку, який склався у цій справі, позивача 15 жовтня 2025 року не було звільнено з військової служби, а виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з вибуттям до нового місця проходження військової служби. Отже, на час звернення до суду позивач продовжував перебувати на військовій службі.
Таким чином, позивач, ураховуючи Рішення Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11 грудня 2025 року, фактично має наразі необмежене у часі право на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат з огляду на перебування у трудових правовідносинах. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2026 року у справі №120/2933/25 та від 31 березня 2026 року у справі №520/564/25. За таких обставин доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду є необґрунтованими.
При вирішенні спору суд керується таким.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частинами 2, 3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регламентовано, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно ст. 18 Закону України» Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населению України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
В силу ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Так, Законом України «Про індексацію грошових доходів населения» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Згідно зі статтею 1 цього індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Частинами 1 та 5 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Приписами ч. 2 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (надалі Порядок №1078).
Вказаний Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Відповідно до абзаців 4 6 пункту 5 Порядку №1078 якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.
Тобто, у наведених абзацах, по суті йде мова про поняття індексації-різниці, право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.
Абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку №1078 у редакціях, які застосовувалися з 1 грудня 2015 року до 1 квітня 2021 року, передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не) нараховується, а саме:
- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3);
- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).
Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку №1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.
Системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 дає підстави зробити висновок, що нарахування й виплата суми індексації-різниці мають щомісячний фіксований характер, гарантуються законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
З урахуванням того факту, що 01 березня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30 серпня 2017 року №704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, та з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку №1078, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення.
Правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 22 червня 2023 року по справі №520/6243/22 та П`ятим апеляційним адміністративним судом у постановах від 17 серпня 2023 року по справах №420/4660/23, №400/11125/21, gi? 04 серпня 2023 року по справі №420/5384/23, від 28 липня 2023 року по справі №420/19151/22.
Верховний Суд у вищезазначених справах дійшов висновку, що для правильного застосування абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, то буквальний спосіб тлумачення цих норм свідчить про те, що для їхнього застосування суд повинен встановити:
- розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А);
- суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року(Б);
- чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).
Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року.
В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку №1078).
Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку №1078).
Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.
Як вже зазначено раніше, у такому випадку відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078 сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).
Повертаючись до обставин цієї справи, суд зазначає, що ОСОБА_1 проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 з 30 січня 2023 року по 15 жовтня 2025 року. Відомостей про отримання позивачем грошового забезпечення у лютому та березні 2018 року матеріали справи не містять. матеріалів справи свідчить, що у 2018 - 2022 показ позивач працював в ЬТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (а.с.21-23). 
За висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23.03.2023 у справі №400/3826/21, від 29.03.2023 у справі №380/5493/21, від 06.04.2023 у справі №420/11424/21, від 20.04.2023 у справі №320/8554/21, від 22.06.2023 у справі №520/6243/22 та від 04.04.2024 у справі №160/2481/23, право на отримання індексації грошового забезпечення у фіксованій величині виникло саме у зв`язку зі змінами посадових окладів військовослужбовців з 01.03.2018 на підставі Постанови №704 та виходячи із приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.
Натомість за обставин цієї справи грошове забезпечення позивача у спірний період визначалося відповідно до Постанови №704, яка вже діяла на момент проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про грошове забезпечення позивача за лютий та березень 2018 року, відсутня можливість встановити розмір підвищення доходу позивача у березні 2018 року (А) як різницю між сумою грошового забезпечення у березні 2018 року та сумою грошового забезпечення у лютому 2018 року і, відповідно, встановити наявність умови, передбаченої абзацом 4 пункту 5 Порядку №1078.
Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2024 року у справі №160/2481/23 за подібних правовідносин, коли військовослужбовець був призваний на військову службу після 01 березня 2018 року та його посадовий оклад визначався Постановою №704, яка вже діяла на момент призначення останнього на посаду, дійшов висновку, що у позивача не виникло права для нарахування й виплати індексації-різниці відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.
Крім того, у постанові від 27 березня 2026 року у справі №420/15629/25 П`ятий апеляційний адміністративний суд зазначив, що право на отримання індексації-різниці, виходячи із суми можливої індексації 4463,15 грн, мали ті військовослужбовці, які проходили військову службу щонайменше у лютому 2018 року, отримували грошове забезпечення на підставі Постанови №1294, і за наслідками набрання чинності Постановою №704 з 01 березня 2018 року загальний грошовий дохід яких не збільшився.
Сума можливої індексації грошового забезпечення у березні 2018 року (Б), з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762 грн та величини приросту індексу споживчих цін 253,30 відсотка, становила 4463,15 грн (1762 грн Ч 253,30% / 100). Вказаний розмір можливої індексації не є самостійно сумою індексації-різниці, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078 остання визначається як різниця між сумою можливої індексації (Б) та розміром підвищення доходу (А).
Разом з тим, з огляду на абзац 4 пункту 5 Порядку №1078 право на отримання суми індексації-різниці виникає лише за умови, якщо розмір підвищення доходу у березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року. 
За відсутності у матеріалах справи відомостей про грошове забезпечення позивача у лютому та березні 2018 року вказана умова щодо позивача не підтверджена.
Статтею 39 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 01.01.2024. Статтею 34 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 01.01.2025, який приймається за 1 або 100 відсотків.
З карток особового рахунку ОСОБА_1 судом встановлено, що у 2024 році позивачу нараховувалася поточна індексація у вересні, жовтні, листопаді та грудні по 130,20 грн щомісячно, а у 2025 році - у січні 254,35 грн, у серпні та вересні по 133,23 грн, у жовтні 197,70 грн.
У постанові від 20.04.2023 у справі №320/8554/21 Верховний Суд виснував, що Порядок №1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, поточної та індексації-різниці.
Отже, нарахування позивачу поточної індексації у 2024-2025 роках не свідчить про нарахування індексації-різниці. Водночас предметом цього спору є саме наявність у позивача права на індексацію-різницю, яке, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, пов`язане з обставинами підвищення грошового доходу у березні 2018 року.
Оскільки матеріали справи не підтверджують виникнення у позивача у березні 2018 року права на індексацію-різницю, відсутні правові підстави для зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити таку індексацію за період з 01.01.2024 по 15.10.2025.
Викладене виключає право позивача на нарахування індексації-різниці грошового забезпечення у заявленому періоді, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо доводів позивача про те, що виплата індексації-різниці повинна продовжуватися у разі переміщення військовослужбовця до іншої військової частини, суд зазначає, що відповідна правова позиція стосується випадків, коли право військовослужбовця на індексацію-різницю вже виникло та така сума була визначена у зв`язку з підвищенням посадових окладів у березні 2018 року. За обставин цієї справи виникнення такого права у позивача матеріалами справи не підтверджено.
Щодо позовних вимог в частині виплати грошового забезпечення за кодом економічної класифікації видатків (КЕКВ 2112), суд зазначає наступне.
Згідно з п.1.1 розділу 1 Інструкції №333 економічна класифікація видатків бюджету призначена для розмежування видатків бюджетних установ та одержувачів бюджетних коштів за економічними характеристиками операцій, які здійснюються відповідно до функцій держави та місцевого самоврядування.
Пунктом 1.8 визначено, що за правильність віднесення видатків до поточних або капітальних відповідає розпорядник (одержувач) бюджетних коштів.
Таким чином, визначення коду економічної класифікації видатків здійснюється розпорядник (одержувач) бюджетних коштів при виконанні рішення суду.
Отже вимоги позивача щодо визначення коду економічної класифікації видатків є передчасними та стосуються виключно питань виконання рішення суду.
Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У контексті оцінки кожного аргумента (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Разом з тим, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а отже, не підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.М. Кунець