Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 р. № 520/8010/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2024 по 11.04.2025 у розмірі 122278,94грн.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.
Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.
Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 10.10.2024 №288 звільнений з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, та з 10.10.2024 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 у справі №520/1320/25, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 10.04.2022 до 19.05.2023, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого бюджетним законодавством станом на 01 січня відповідного року, а саме на 2022-2023 роки, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання зазначеного судового рішення Військовою частиною НОМЕР_2 12.03.2026 виплачено позивачу кошти у сумі 105847,66 грн.
Вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що на день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач не виплатив усі належні йому суми грошового забезпечення. Остаточна виплата належних позивачу сум була здійснена лише 12.03.2026 на виконання рішення суду у справі №520/1320/25, у зв`язку з чим, на думку позивача, у відповідача виник обов`язок сплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Позивач просить стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за період з 11.10.2024 по 11.04.2025 у розмірі 122278,94 грн, посилаючись на те, що цей період охоплюється шестимісячним обмеженням, установленим статтею 117 КЗпП України. При цьому представник позивача зазначає, що розмір заявленої до стягнення суми визначений із застосуванням принципу співмірності, оскільки невиплачена у день звільнення сума 105847,66 грн становить 73 відсотки від загального розміру належних позивачу при звільненні виплат.
Відповідач проти задоволення позову заперечив. У відзиві на позовну заяву Військова частина НОМЕР_2 зазначила, що порядок нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовців регулюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 та наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260. На думку відповідача, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, не застосовується для розрахунку виплат військовослужбовцям, оскільки військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення.
Також відповідач повідомив, що остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 був проведений 25.10.2024, а перерахована на картковий рахунок сума склала 38512,99 грн, у тому числі грошове забезпечення за період з 01.10.2024 по 10.10.2024 у розмірі 8374,60 грн, компенсація невикористаної основної відпустки у розмірі 18083,03 грн та компенсація невикористаної додаткової відпустки у розмірі 12055,36 грн.
Крім того, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 зарахований до списків Військової частини НОМЕР_2 з 04.09.2024 наказом командира військової частини від 04.09.2024 №251, у зв`язку з чим довідку про грошове забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю звільнення, у запитуваному судом вигляді відповідач надати не може.
Ухвалою суду від 04.06.2026 було витребувано у Військової частини НОМЕР_2 довідку про розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 відповідно до Порядку №100 із зазначенням розміру грошового забезпечення, нарахованого та фактично виплаченого за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, із розбивкою по місяцях, а також кількості фактично відпрацьованих днів або годин у кожному з цих місяців.
На виконання зазначеної ухвали відповідач подав заяву про неможливість надання такої довідки, посилаючись на те, що її виготовлення у системі Збройних Сил України не передбачено.
Ухвалою суду від 02.07.2026 повторно витребувано у Військової частини НОМЕР_2 довідку (інформацію) про розмір грошового забезпечення, нарахованого та фактично виплаченого ОСОБА_1 за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю звільнення, із розбивкою по місяцях та видах виплат, із зазначенням кількості фактично відпрацьованих днів або годин у кожному з цих місяців, дати звільнення позивача та дати фактичного проведення з ним остаточного розрахунку.
На виконання ухвали суду від 02.07.2026 відповідач надав до суду довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за вересень 2024 року, зазначивши, що така довідка надається на вимогу суду. Згідно з поданою довідкою, за вересень 2024 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 8742,94 грн.
Отже, спір між сторонами виник щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а також щодо розміру такого відшкодування з урахуванням належного розрахункового періоду та принципу співмірності.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Суд враховує позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 28.08.2025 по справі № 580/890/24 щодо визначення періоду затримки розрахунку, який з 19.07.2022 регулюється нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а саме в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 прийшла до висновку про наявність підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 та сформулював висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі №489/6074/23 зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
При цьому, у справі № 489/6074/23 розрахунки середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку здійснювались із врахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Так, Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 вказала, що шестимісячне обмеження, встановлене статтею 117 КЗпП України, визначає лише максимальну межу відповідальності роботодавця та не виключає застосування принципів розумності, справедливості і пропорційності. При цьому при вирішенні питання про співмірність суд має враховувати, зокрема, розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із сумою середнього заробітку та інші обставини справи.
При вирішенні питання про розмір відшкодування, яке підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з такого.
Судом встановлено, що позивач був виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 10.10.2024.
Отже, днем, з якого починається період затримки розрахунку при звільненні, є 11.10.2024, тобто день, наступний за днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Оскільки спірні правовідносини виникли після 19.07.2022, до них підлягає застосуванню чинна редакція статті 117 КЗпП України, якою передбачено обмеження відповідальності роботодавця періодом не більш як шість місяців.
Таким чином, період, за який може бути нараховане відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, становить з 11.10.2024 по 11.04.2025 включно, тобто 183 календарні дні.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання ухвали суду надано довідку про доходи ОСОБА_1 №2625 від 09.06.2026.
Згідно із зазначеною довідкою, за вересень 2024 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 8742,94 грн, кількість робочих днів згідно з графіком роботи становить 27, фактична кількість відпрацьованих робочих днів становить 27.
При цьому суд враховує, що відповідачем не надано суду довідки про доходи позивача за серпень 2024 року, а також інших належних та допустимих доказів, які б давали суду можливість установити розмір грошового забезпечення позивача за цей місяць.
За таких обставин, суд виходить із наявного у матеріалах справи належного доказу щодо розміру доходу позивача за період, який передував місяцю звільнення, а саме з довідки №2625 від 09.06.2026 за вересень 2024 року.
Середньоденний заробіток позивача суд визначає шляхом ділення нарахованої за вересень 2024 року суми заробітної плати на фактичну кількість відпрацьованих робочих днів у цьому місяці:
8742,94 грн / 27 днів = 323,81 грн.
Отже, середньоденний заробіток позивача становить 323,81 грн.
Розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 11.10.2024 по 11.04.2025, що становить 183 календарні дні, складає:
323,81 грн х 183 дні = 59257,23 грн.
Разом з тим, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, шестимісячне обмеження, установлене статтею 117 КЗпП України, є максимальною межею відповідальності роботодавця та не виключає обов`язку суду перевірити співмірність заявленого до стягнення відшкодування з огляду на конкретні обставини справи.
Суд враховує, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 у справі №520/1320/25 відповідачем 12.03.2026 виплачено позивачу 105847,66 грн.
Саме ця сума є тією частиною належних позивачу при звільненні виплат, яка не була виплачена у день виключення його зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
З матеріалів справи також вбачається, що при звільненні позивачу було нараховано 39099,48 грн. 
Отже, загальний розмір виплат, які належали позивачу при звільненні, з урахуванням сум, виплачених на виконання рішення суду у справі №520/1320/25, становить:
105847,66 грн + 39099,48 грн = 144947,14 грн.
Частка несвоєчасно виплаченої суми у загальному розмірі належних позивачу при звільненні виплат становить: 105847,66 грн / 144947,14 грн = 0,73. У відсотковому значенні ця частка складає: 0,7302500759932207 х 100 = 73 %.
Отже, застосовуючи принцип співмірності, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно частці несвоєчасно виплаченої суми у загальному розмірі належних позивачу при звільненні виплат.
Співмірний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає: 59257,23 грн х 0,73 = 43257,77 грн.
Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, не врегульовано питання відповідальності за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Натомість несвоєчасна виплата позивачу належних сум грошового забезпечення підтверджується матеріалами справи, зокрема обставинами виконання рішення суду у справі №520/1320/25 лише 12.03.2026, тобто після звільнення позивача з військової служби.
При цьому посилання відповідача на те, що військовослужбовці отримують грошове забезпечення, а не заробітну плату, не спростовує наявності у позивача права на відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, оскільки спір стосується не порядку нарахування окремих складових грошового забезпечення, а відповідальності за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку.
Водночас суд не погоджується із заявленим позивачем розміром середнього грошового забезпечення у сумі 122278,94 грн, оскільки такий розрахунок здійснено не у відповідності до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, та не ґрунтується на належному розрахунковому періоді, який передував звільненню позивача зі служби.
За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43257,77 грн.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2024 по 11.04.2025 у розмірі 43257,77 грн. (сорок три тисячі двісті п`ятдесят сім гривень 77 копійок). 
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 09 липня 2026 року.
Суддя Н.А. Полях