СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року м. Харків Справа № 922/1399/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Лакіза В.В.
за участю секретаря Андерс О.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Комунального підприємства “Теплоенерго” Лозівської міської ради Харківської області (вх.№1559Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2026 у справі №922/1399/26 (повний текст рішення складено та підписано 06.07.2026 суддею Погореловою О.В. у приміщенні Господарського суду Харківської області) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України", м. Харків 
до Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова
про стягнення 6 947 909,04 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму основної заборгованості за договором розподілу природного газу від 01.07.2023 №200104СТ-1062-23 за період лютий – березень 2026 року у розмірі 6 466 038,18 грн, 308 244,01 грн пені, 30 824,40 грн трьох процентів річних, 142 802,45 грн інфляційних втрат, що загалом становить 6 947 909,04 грн.
Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором щодо повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.06.2026 у справі №922/1399/26 позов задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" суму заборгованості за договором розподілу природного газу від 01.07.2023 №200104СТ-1062-23 за період лютий – березень 2026 року у розмірі 6 466 038,18 грн, 308 244,01 грн пені, 30 824,40 грн трьох процентів річних, 142 802,45 грн інфляційних втрат та 83 374,91 грн судового збору. 
Також у мотивувальній частині рішення суд відмовив у задоволенні заяв відповідача про зменшення розміру пені на 99% та про надання відстрочки виконання рішення суду на один рік з моменту його ухвалення або на інший строк, який суд визнає достатнім для вирішення питань, що не дають відповідачу можливості розрахуватися з позивачем за зобов`язаннями, що стали предметом позову у даній справі.
В обґрунтування відмови у задоволенні заяви відповідача про зменшення розміру пені на 99% суд послався на відсутність виняткових обставин, які відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України надають суду право на зменшення неустойки, враховуючи те, що сторони, укладаючи договір, погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, строк виконання, а тому відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань та крім цього, станом на час розгляду справи, зобов`язання за договором відповідачем не виконане, а розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій не є надмірно великим.
При цьому суд зазначив, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань і вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер, а зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
В обґрунтування відмови у задоволенні заяви про надання відстрочки виконання рішення суду на один рік з моменту його ухвалення або на інший строк суд послався на те, що обставини, на які посилається відповідач як на підставу для відстрочення виконання рішення, за змістом ст. 331 ГПК України, не можуть вважатись такими, беручі до уваги принципи розумності та справедливості, матеріальні інтереси обох сторін, характер здійснюваної ними господарської діяльності, її суспільне значення, необхідність дотримання балансу і рівноваги інтересів стягувача та боржника, оскільки п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України передбачає, що обов`язковість судових рішень не залежить від наявності чи відсутності у боржника коштів, збитковість діяльності підприємства, наявність у нього кредиторської заборгованості в істотному розмірі є результатом провадження господарської діяльності відповідачем як самостійним суб`єктом господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочення виконання судового рішення, а надання відповідачу відстрочки виконання рішення суду може призвести до істотного порушення майнових інтересів позивача, внаслідок надзвичайно тривалого перенесення терміну виконання зобов`язання відповідача у спірних правовідносинах, у тому числі враховуючі стрімкі інфляційні процеси в державі, а також ненадання відповідачем доказів того, що саме через рік у нього з`явиться можливість погасити спірну заборгованість.
Відповідач - Комунальне підприємство "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати в частині відмови у наданні відстрочки виконання рішення суду, у зв`язку з чим прийняти нове рішення, на підставі якого надати відстрочку виконання рішення суду строком на один рік з моменту винесення рішення по даній справі або на інший строк, який суд апеляційної інстанції визнає достатнім для вирішення питань, що не дають відповідачу можливості розрахуватися з позивачем за зобов`язаннями, що стали предметом позову по даній справі, а також скасувати рішення в частині розміру стягнення пені, у зв`язку з чим прийняти нове рішення, на підставі якого зменшити суму пені на 99%(до суми у розмірі 3082,44 грн) або на інший розмір, який суд апеляційної інстанції при даних обставинах вважає за можливе задовольнити.
В обгрунтування апеляційної скарги відповідач посилається, зокрема, на ненадання судом першої інстанції належної оцінки повідомленим відповідачем в заяві про відстрочення виконання рішення суду та про зменшення розміру пені винятковим обставинам.
Також відповідач зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що заявлені в позові та стягнуті з відповідача до стягнення 3% річних та інфляційні в повній мірі компенсують всі збитки позивача у зв`язку з несвоєчасними розрахунками, а сума нарахованої пені є надмірно великою у порівнянні зі збитками позивача. 
Разом з цим відповідач зазначив про те, що надання відстрочки виконання рішення суду не порушить баланс інтересів сторін, з огляду на те, що він є більш слабкою стороною порівняно з позивачем, а із загальнодоступної інформації, що міститься на сайті https:clarity-projekt.info/edr/44907200/quarterly-finances?вбачається, що позивач знаходиться у порівнянні з відповідачем у більш гарному фінансовому стані, на відміну від відповідача не має заборгованості із заробітної плати, а також заборгованості перед бюджетом та перед контрагентами, щороку збільшує свої прибутки, має можливість сплачувати великі розміри судового збору за розгляд судових справ, у той час як споживачами більшої частини підприємств, які виробляють та транспортують теплову енергію, до яких відноситься відповідач, є населення, а посилання позивача на те, що він також знаходиться на території, на якій ведуться бойові дії не у повній мірі відповідає дійсності, оскільки на території, на якій ведуться бойові дії у відповідності до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 знаходиться частина його філій, такі як Харківська та Сумська, при цьому саме частина цих філій, у той час як інші філії стягувача не знаходяться на зазначеній території, а це більше 18 філій.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2026 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.
15.07.2026 від позивача через систему “Електронний суд” надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 7763), згідно з яким він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення –без змін.
В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги позивач зазначив про необґрунтованість позиції відповідача щодо наявності виняткових обставин, які дають право суду відстрочити виконання рішення суду та зменшити пеню.
Свої заперечення позивач обґрунтовує, зокрема, тим, що скрутне фінансове становище відповідача, наявність у нього кредиторської заборгованості є результатом господарської діяльності відповідача, як самостійного суб`єкта господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для беззаперечного відстрочення виконання рішення суду. 
За твердженнями позивача, надані відповідачем докази є неналежними доказами неплатоспроможності останнього, оскільки реальний майновий стан та платоспроможність відповідача має оцінюватися в сукупності з іншими доказами, зокрема, але не виключно, інформацією про всі розрахунки відповідача; доказами відсутності руху коштів по банківських рахунках відповідача; доказами про відсутність майна або його недостатності для погашення вимог кредиторів та доказами того, що задоволення вимог без відстрочення виконання рішення приведе до неможливості виконання грошових зобов`язань відповідача в повному обсязі перед іншими кредиторами, тощо, яких відповідачем не надано.
Також позивач зазначає, що нарахована пеня є співмірною з розміром основного боргу, оскільки не перевищує його, а невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати вартості наданих послуг з розподілу природного газу виключає наявність виняткових випадків, які надають суду право застосувати положення статті 551 Цивільного кодексу України щодо зменшення пені.
Обставина введення воєнного стану на території України стосується обох сторін і не свідчить про те, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти.
Позивач так само як і відповідач є підприємством критичної інфраструктури, надає комунальні послуги за тарифами, які затверджує регулятор –НКРЕКП, розмір яких не відповідає фактичним витратам підприємства для здійснення ліцензованої діяльності, і при цьому він не має іншого джерела доходів, у зв`язку з чим він гостро відчуває нестачу обігових коштів, в умовах систематичного порушення договірних зобов`язань та як підприємство, яке фактично здійснює доставку природного газу підприємствам, вимушене здійснювати заходи із забезпечення опалювального періоду, що потребує значних матеріальних витрат на поточні та капітальні ремонти устаткування та обладнання, які постійно зростають внаслідок обстрілів з боку рф, в умовах дефіциту обігових коштів, а тому зменшення пені та надання відстрочки виконання рішення суду вплине на фінансову стабільність стягувача та, як наслідок цього, на стабільність газопостачання на території всієї Харківської області. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства “Теплоенерго” Лозівської міської ради Харківської області (вх.№1559Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2026 у справі №922/1399/26 та призначено її до розгляду на 27.08.2026 о 14:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, а представник позивача проти її доводів заперечив.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши поясненння представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Як зазначено вище, предметом даного апеляційного перегляду є рішення господарського суду першої інстанції в частині відмови в задоволеннні заяв відповідача про відстрочення виконання рішення суду та зменшення пені.
Враховуючи, що перегляд справ в суді апеляційної інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції переглядається в частині відмови у задоволенні заяв відповідача про зменшення пені та відстрочення виконання рішення.
В межах даної справи позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача на свою користь суми основної заборгованості за договором розподілу природного газу від 01.07.2023 №200104СТ-1062-23 за період лютий – березень 2026 року у розмірі 6 466 038,18 грн, 308 244,01 грн пені, 30 824,40 грн трьох процентів річних, 142 802,45 грн інфляційних втрат .
Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи відповідач звернувся до суду першої інстанції із відзивом на позов, в якому, зокрема, просив надати відстрочку виконання рішення суду по даній справі на строк один рік з моменту винесення рішення по даній справі або на інший строк, який суд визнає достатнім для вирішення питань, що не дають відповідачу можливості розрахуватися з позивачем за зобов`язаннями, що стали предметом позову по даній справі, та зменшити розмір пені, на 99 % або на інший розмір, який суд при даних обставинах вважає за можливе задовольнити.
Звертаючись із заявами про зменшення пені та відстрочення виконання рішення, відповідач зазначив, що він визнає наявність обов`язку виконання рішення суду в даній справі, не відмовляється та не ухиляється від такого виконання, проте зазначає про існування на даний час незалежних від нього обставин, які унеможливлюють виконання судового рішення найближчим часом та просить суд взяти до уваги: причини неналежного виконання зобов`язання, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Зокрема, відповідач зазначив наступне.
Комунальне підприємство "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області є підприємством, яке є критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, тому як основною метою діяльності відповідача є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності підприємства та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу відповідача. 
Відповідач є єдиним джерелом теплопостачання в місті Лозова та обслуговує понад 19 тисяч особових рахунків споживачів-фізичних осіб, 51 об`єкт бюджетної та соціальної сфери, до складу яких входять 11 медичних закладів, 18 шкільних закладів та 12 дитячих садків. 
Специфіка роботи підприємства полягає в тому, що основними споживачами теплової енергії є бюджетні підприємства та населення міста, які мають постійну значну заборгованість за спожиту теплову енергію. Заборгованість споживачів перед відповідачем станом на 01.04.2026 становить 226020056 грн, з них заборгованість населення 191644001 грн. Основні причини, які не дають можливості отримати плату за теплопостачання від споживачів виникли після початку військової агресії рф проти України, що почалася з 24.02.2022 , у той час як відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 відповідач знаходиться на території, на якій ведуться бойові дії.
Обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію на 01.12.2025 року складає суму у розмірі 220663377 грн. Зазначена заборгованість з різниці в тарифах виникла на підставі вимог Закону України №2479-ІХ “Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування”, згідно з яким якого забороняється підвищення тарифів на теплову енергію (її виробництво, транспортування та постачання) для населення протягом дії воєнного стану в Україні та шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано, а надані цим Законом гарантії суб`єктам господарювання, що здійснюють виробництво та/або транспортування, та/або постачання теплової енергії і надають послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, щодо яких запроваджено мораторій з компесацції заборгованості з різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що підлягає врегулюванню на умовах та в порядку, визначених Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та витрат та/або втрат, понесених внаслідок воєнних дій та з метою запобігання настанню гуманітарних кризових ситуацій, до яких відносяться витрати на ремонт пошкоджених виробничих потужностей, втрати від зменшення кількості абонентів та/або обсягу наданих послуг, втрати від зниження рівня розрахунків, що утворилися (утворяться) за періоди з 1 лютого 2022 року по останнє число шостого місяця після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано.
Проте, станом на час подання відповідачем заяви про відстрочення виконання рішення суду сума заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію не змінилася, оскільки грошові кошти з Державного бюджету на компенсацію відповідної різниці не надійшли, у той час як тарифи значно зросли.
Відповідач з 2023 року бере участь разом з органом місцевого самоврядування у реструктуризації заборгованості за природний газ та електричну енергію згідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення”. Починаючи з 2023 року залишок грошей, що залишається у відповідача згідно встановлених нормативів розподілу грошей, незначний та не дає можливості не тільки розрахуватися з позивачем, а ще є причиною проблем по виконанню фінансових зобов`язань перед ПАТ “Харківенергозбут” та податковим органом щодо оплати податків. 
Відповідач має значні збитки та знаходиться у скрутному фінансовому становищі, що підтверджуються наданими до справи фінансовими звітами (баланси, звіти про фінансові результати діяльності, звіти з праці, звіти про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємства від надання послуг теплопостачання та інші фінансові документи), які однозначно вказують на наявність значних збитків підприємства від надання послуг теплопостачання з причин зростання дебіторської заборгованості населення та держави, при цьому у відповідності до звітів із праці розмір заробітної плати у періодах надання та не надання послуг з теплопостачання фактично не змінювався.
Разом з цим, як зазначає відповідач, з причин воєнного стану у державі підприємство знаходиться у дуже складній ситуації. Так, з одного боку, у зв`язку з активними бойовими діями є виїзд населення та робітників підприємства з м. Лозова та його передмістя, руйнування основних фондів боржника, що стало на цей час підставою для зменшення виплат за теплопостачання та додаткові витрати на організацію роботи, а з другого боку значне втручання у господарську діяльність Держави за допомогою різних норм права, які зобов`язують боржника: надавати теплопостачання споживачам, а саме населенню за цінами, що існували до введення воєнного стану у Україні; забороняють стягнення боргів, нарахування неустойки. Інфляційних втрат, 3 % річних, виселення або зупинення у наданні теплопостачання. Усе це обтяжується тим фактом, що Держава, надаючи певні гарантії щодо компенсації свого втручання у господарську діяльність боржника та фактично ставши одним з учасників правовідносин, своєчасно не виконує узяті на себе гарантії за Законом України №2479-ІХ “Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування” по перерахунку заборгованості різниці у тарифах та витрати та/або втрат, понесених внаслідок воєнних дій, що не покращує фінансовий стан боржника, на підтвердження чого боржник надає звіти з праці, фінансові звіти, копії листів до Лозівської міської ради про фінансову допомогу.
Крім того, відповідач звертає увагу на те, що згідно з Інформацією про розподіл коштів, що надходять на небюджетні рахунки/ з небюджетних рахунків теплопостачальних та теплогенеруючих організацій у розрахунковому періоді з січня 2024 року по лютий 2026 року можна побачити, яким чином розподіляються гроші помісячно, з чого можна зробити висновок, що їх об`єктивно недостатньо для проведення розрахунків не тільки по зобов`язанням зі стягувачем, а і по іншим зобов`язанням, у тому числі і по виплаті заробітної плати.
Негайне виконання рішення за твердженням відповідача може привести до збільшення суми боргу (додається 10 % виконавчого збору та витрати на примусове виконання) та неможливості боржника виплачувати заробітну плату, підтримувати технологічний процес по наданню якісного теплопостачання аж до зупинки діяльності підприємства, яку у подальшому не можна бути відновити без залучення додаткових значних грошових сум. В результаті таке викликає соціальну напруженість серед споживачів, яких обслуговує відповідач. Крім того надання відстрочки боржнику враховує і інтереси стягувача, оскільки примусове стягнення з боржника суми боргу за цією справою не приведе до належного виконання рішення суду.
За твердженням відповідача, з вищенаведених обставин також вбачається, що при тих умовах, в яких працює відповідач, відсутня його вина в тому, що він не може своєчасно розрахуватися з позивачем, з урахуванням чого, а також того, що держава забороняє нараховувати штрафні санкції у період воєнного стану споживачам відповідача та їх відключати від теплопостачання, та з іншого боку забороняє підвищувати тарифи на теплопостачання, не надає своєчасно субвенції з державного бюджету на покриття різниці у тарифах та ніяким чином не захищає від подібних позовів, заявлений до стягнення розмір пені є неспівмірним вчиненому відповідачем порушенню договірного зобов`язання перед позивачем, у той час як заявлені у позові до стягнення 3% річних та інфляційні врати у повній мірі компенсують втрати позивача від прострочення відповідачем грошового зобов`язання.
Щодо наявності або відсутності підстав для зменшення пені. 
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Зі змісту наведених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18 та від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допустити фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду: від 12.02.2020 у справі № 904/4067/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 21.09.2021 у справі № 910/10618/20, від 24.09.2020 у справі №915/2095/19.
У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21 міститься висновок, що, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, частини першої статті78, частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, відповідно до наведених норм процесуального права, якими врегульовано процес доказування, заявник повинен довести наявність виняткових обставин в якості підстав для зменшення пені.
В даному випадку повідомлені відповідачем у заяві про зменшення пені обставини щодо здійснення ним господарської діяльності як підприємства критичної інфраструктури у воєнний час, в умовах встановлення для нього регульованих тарифів, які є економічно невигідними, за наявності великих сум дебіторської заборгованості з оплати його послуг населенням та бюджетними установами, які є його основними споживачами, а також заборгованості держави з компенсації в різниці тарифів, законодавчої заборони у період воєнного стану на підвищення тарифів, нарахування споживачам штрафних санкцій, їх відключення від теплопостачання, підтверджені доданими до заяви доказами, мають винятковий характер, оскільки у своїй сукупності свідчать про вкрай несприятливі умови здійснення господарської діяльності, які не залежать від його волі та вплинули на розрахунки з позивачем, з урахуванням чого заявлений до стягнення значний розмір пені 308 244,01 грн, є неспівмірним з характером вчиненого відповідачем порушення грошового зобов`язання зі сплати заборгованості за лютий та березень 2026 року, спотворить її дійсне правове призначення, оскільки перетвориться на несправедливо непомірний тягар для боржника.
При цьому суд враховує, що завданням неустойки є сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Разом з цим неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21.
В даному випадку заявлені в позові та стягнуті з відповідача суми інфляційних та річних компенсують втрати позивача внаслідок прострочення відповідачем сплати основного боргу, оскільки такі нарахування входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні його матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Разом з цим в даному випадку слід враховувати те, що зменшення розміру пені на 99 % , як про це просив суд відповідач, є надмірним, оскільки фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення пені до 30824,40 грн, тобто на 90 % від заявленого позивачем та стягнутого судом першої інстанції розміру.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність виняткових обставин для зменшення заявленого до стягнення розміру пені.
При цьому суд першої інстанції в обгрунтування відмови у зменшенні пені безпідставно послався на те, що вона погоджена умовами укладеного між сторонами договору, й відповідно, відповідач погодився з її застосуванням в разі порушення його умов, оскільки ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України пов`язує право суду зменшити розмір неустойки саме з винятковими обставинами, безвідносно до того, має неустойка договірний характер чи встановлена законом. 
Колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо того, що нарахована пеня є співмірною з розміром основного боргу, оскільки не перевищує його, а невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати вартості наданих послуг з розподілу природного газу виключає наявність виняткових випадків, які надають суду право застосувати положення статті 551 Цивільного кодексу України щодо зменшення пені.
Співвідношення розміру заявленої до стягнення пені до розміру основного боргу, при якому вона складає лише певний відсоток боргу, не спростовує того, що її розмір- 308 244,01 грн є значним та його стягнення за вищенаведеної сукупності вкрай несприятливих умов здійснення відповідачем господарської діяльності як підприємством критичної інфраструктури, перетвориться для нього на несправедливо непомірний тягар.
Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати вартості наданих послуг з розподілу природного газу не є обставиною, яка виключає наявність виняткових випадків, які надають суду право застосувати положення статті 551 Цивільного кодексу України щодо зменшення пені, оскільки таке право суду стосується саме обгрунтовано заявленого розміру пені, тобто нарахованої у відповідності до умов договору за умов доведення його порушення і при цьому ступінь виконання зобов`язання має оцінюватися в сукупності з іншими істотними обставинами, в тому числі причинами невиконання зобов`язання (ступеня вини у виникненні спору).
Натомість, як зазначено вище, у даному випадку заявлений до стягнення значний розмір пені 308 244,01 грн не є співмірним характеру вчиненого відповідачем порушення грошового зобов`язання зі сплати заборгованості з оплати послуг за два місяці ( лютий та березень 2026 року), враховуючи те, що на її виникнення вплинули виключні обставини, які не залежали від волі відповідача. 
Щодо наявності або відсутності підстав для відстрочення виконання рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2026 у справі №922/1399/26 колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.
Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:
1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;
2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;
3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. 
За змістом наведених норм, відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. 
При цьому, відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.
В основу ухвали про надання розстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду. 
У зв`язку з тим, що відстрочка виконання рішення подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суду в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення необхідно враховувати закріплені в нормах матеріального права, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення.
Зокрема, такими межами є встановлений частиною 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України максимальний річний строк надання відстрочення виконання рішення суду.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013 року, відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співрозмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Водночас розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме відстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною.
Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні виняткові обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Тобто надання судом першої інстанції відстрочки виконання рішення повинна ґрунтуватися на обставинах справи, які носять виключний (надзвичайний) характер, що встановлені судом при дослідженні поданих сторонами належних, допустимих та достовірних доказів, враховуючи при цьому принципи розумності та справедливості, з врахування балансу інтересів сторін.
Відстрочення виконання судового рішення не повинно сприяти ухиленню від його виконання та впливати на фінансовий стан позивача. Питання про відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора.
Тому господарський суд під час розгляду заяви про відстрочення виконання судового рішення враховує не лише можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, а також наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не повинен допускати їх настання.
Отже, визначальним фактором у вирішенні вказаного процесуального питання є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення і при цьому повинні враховуватися інтереси обох сторін. 
На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003). 
Подібний висновок наведено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 у справі №910/8153/17 та від 21.01.2020 у справі № 910/1180/19.
Колегія суддів зауважує, що з аналізу статті 331 Господарського процессуального кодексу України вбачається, що відстрочка виконання рішення є правом суду, а не обов`язком суду (судова дискреція або "суддівський розсуд"), яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.
Відповідно до приписів ст.ст. 74,76-79 Господарського процессуального кодексу України саме на заявника покладається обов`язок доведення існування відповідних обставин.
Надаючи оцінку наданим відповідачем доводам заяви про відстрочення виконання рішення суду та доданим до неї доказам, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведення відповідачем наявності виняткових обставин, які можуть істотно ускладнити виконання рішення суду або зробити неможливим його виконання та відповідно до положень статті 331 Господарського процесуального кодексу України бути підставою для відстрочення виконання рішення суду, враховуючи, заперечення позивача проти відстрочення виконання рішення суду, з урахуванням балансу інтересів сторін, з огляду на таке.
Недостатність чи відсутність коштів, на які послався відповідач в обґрунтування заяви про відстрочення виконання рішення суду саме по собі не можна вважати безумовними винятковими обставинами, за наявності яких має бути здійснено відстрочення виконання судового рішення, у той час як до вказаної заяви не надано доказів, які б свідчили про майбутнє покращення матеріального становища відповідача, а отже і про наявність реальної можливості виконання рішення суду.
Надання відстрочки за відсутності доказів про майбутнє покращення матеріального становища відповідача суперечить її суті як виняткового заходу, головною метою якого є надати боржнику тимчасовий перепочинок для подолання тяжких обставин і накопичення ресурсів (покращення майнового стану), щоб у майбутньому повністю виконати свої зобов`язання перед кредитором
Повідомлені відповідачем у заяві про відстрочення виконання рішення суду обставини про невідшкодування йому державою різниці між розміром встановлених тарифів на послуги з теплопостачання та їх економічно обґрунтованим розміром, заборгованість його споживачів, втрату майна відповідача, заборгованість з виплати заробітної плати, свідчать про те, що ситуація з його матеріальним становищем може не покращитись, а навпаки погіршитися, що не сприяє забезпеченню виконання рішення суду, до вказаної заяви не надано доказів, які б свідчили про майбутнє покращення матеріального становища відповідача, а отже і про наявність реальної можливості виконання рішення суду в разі надання відстрочки його виконання. При цьому відповідач посилається на ймовірність прийняття протягом невизначеного періоду нормативно-правових актів, на підставі яких він може отримати з бюджету грошові кошти. 
Разом з цим колегія суддів зазначає, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану”, Указом Президента України №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє станом на сьогоднішній день, а посилання боржника на незадовільний фінансовий стан боржника через вказану обставину само по собі не є підставою для відстрочення виконання рішення суду, адже введення в Україні військового стану має загальний характер та впливає на діяльність, без виключення, усіх суб`єктів господарювання.
При цьому слід враховувати те, що відстрочення виконання рішення суду у даному випадку порушить баланс інтересів сторін, з огляду на те, що позивач так само як і відповідач є соціально значущим підприємством критичної інфраструктури, який надає комунальні послуги, так як здійснює ліцензовану діяльність з розподілу природного газу в період опалювального сезону на території багатьох областей України та в умовах воєнного стану, маючи у власності газорозподільну систему та забезпечуючи безперебійне та безпечне функціонування обладнання, у зв`язку з чим теж несе значні витрати, і через наявність великої за розміром, тривалий час непогашеної заборгованості боржника за рішенням суду впливає на можливість в повній мірі та належно забезпечувати діяльність підприємства та його повноцінне функціонування.
Обставина введення воєнного стану на території України стосується обох сторін і не свідчить про те, що відповідач в разі ненадання відстрочки виконаня рішення суду не зможе здійснювати господарську діяльність та набувати кошти та останнім не надано доказів того, що підприємство зупинило діяльність у зв`язку з воєнним станом, що його працівники та керівництво, інші посадові особи мобілізовані або перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все або частину складу рухомого майна підприємства задіяно під час здійснення тих чи інших заходів, що перешкоджало б суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану;
Позивач так само як і відповідач надає комунальні послуги за тарифами, які затверджує регулятор –НКРЕКП, розмір яких не відповідає фактичним витратам підприємства для здійснення ліцензованої діяльності, фактично здійснює доставку природного газу підприємствам, вимушений здійснювати заходи із забезпечення опалювального періоду, що потребує значних матеріальних витрат, а тому надання відстрочки виконання рішення суду може вплинути на фінансову стабільність стягувача та, як наслідок цього, на стабільність газопостачання на території Харківської області.
Крім цього, в контексті даної справи доводи відповідача щодо його скрутного матеріального становища на даний час, яке не дозволяє виконати рішення суду без надання відстрочки, не є беззаперечними, а надані докази не є належними доказами його неплатоспроможності, оскільки реальний матеріальний стан має оцінюватися в сукупності з іншими доказами, зокрема, але не виключно, інформацією про розрахунки відповідача, доказами відсутності руху коштів за банківськими рахунками, доказами про відсутність майна або його недостатності для погашення вимог кредиторів та доказами того, що задоволення вимог позивача призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань відповідача в повному обсязі перед іншими кредиторами, тощо.
Таких доказів відповідачем до заяви не додано. 
Разом з цим колегія суддів відхиляє посилання відповідача в обґрунтування підстав для надання відстрочки виконання рішення суду на те, що він є більш слабкою стороною порівняно з позивачем, а із загальнодоступної інформації, що міститься на сайті https:clarity-projekt.info/edr/44907200/quarterly-finances?вбачається, що позивач знаходиться у порівнянні з відповідачем у більш гарному фінансовому стані, на відміну від відповідача не має заборгованості із заробітної плати, а також заборгованості перед бюджетом та перед контрагентами, щороку збільшує свої прибутки, має можливість сплачувати великі розміри судового збору за розгляд судових справ, у той час як споживачами більшої частини підприємств, які виробляють та транспортують теплову енергію, до яких відноситься відповідач, є населення, а посилання позивача на те, що він також знаходиться на території, на якій ведуться бойові дії не у повній мірі відповідає дійсності, оскільки на території, на якій ведуться бойові дії у відповідності до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 знаходиться декілька частин його філій, такі як Харківська та Сумська, при цьому саме частина цих філій, у той час як інші філії стягувача не знаходяться на зазначеній території, а це більше 18 філій.
Як було зазначено вище, позивач так само як і відповідач є соціально значущим підприємством критичної інфраструктури, який надає комунальні послуги в умовах воєнного стану, надає комунальні послуги за тарифами, які затверджує регулятор –НКРЕКП, розмір яких не відповідає фактичним витратам підприємства для здійснення ліцензованої діяльності та маючи у власності газорозподільну систему та забезпечуючи безперебійне та безпечне функціонування обладнання теж несе значні витрати.
Разом з цим слід враховувати, що з огляду на засади розумності та справедливості, самі по собі обставини щодо наявності у позивача кращого фінансового становища, як результату його господарської діяльності порівняно з відповідачем, не можуть бути підставою для перекладення відповідних негативних наслідків господарської діяльності відповідача на позивача, тим більш, за тих обставин, що позивач також як і відповідач є підприємством критичної інфраструктури, який має надавати комунальні послуги за економічно невигідними тарифами.
Приймаючи до уваги наведені обставини, колегія суддів враховує, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 року, пункт 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
У цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у відповідача коштів. Обов`язково мають враховуватися й інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення. Тобто відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів позивача і відповідача. 
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.
Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.
Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
З огляду на наведене та враховуючи, що надання відстрочки виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками обґрунтувань та дослідження доказів, у цьому випадку, використавши свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 331 Господарського процесуального кодексу України, відмовивши у наданні відстрочки виконання рішення з урахуванням необхідності дотримання балансу інтересів сторін, суд першої інстанції не припустився порушення норм процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового задоволення заяви відповідача про зменшення розміру пені, зменшивши її до 30824,40 грн, тобто на 90% та відповідної зміни оскаржуваного рішення в частині стягнення пені.
З огляду на наведене, керуючись статтями 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 4 ч. 1 статті 277, статтями 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства “Теплоенерго” Лозівської міської ради Харківської області задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2026 у справі №922/1399/26 змінити в частині стягнення пені, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (64602, Харківська область, Лозівський район, м. Лозова, вул. Сковороди Григорія, 23, код ЄДРПОУ 38076191) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" (61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1, код ЄДРПОУ 45051254) суму заборгованості за договором розподілу природного газу №200104СТ-1062-23 від 01.07.2023 за період лютий – березень 2026 року у розмірі 6 466 038,18 грн, 30824,40 грн пені, 30824,40 грн три проценти річних, 142 802,45 грн інфляційних втрат та 83 374,91 грн судового збору.
В іншій частині позову відмовити.»
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 07.09.2026

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова 

Суддя В.В. Лакіза