Справа № 646/923/26
Провадження № 2/645/2016/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року м. Харків 

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді Алтухової О.Ю.,
секретар судових засідань - Півінська С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

Позивач ТОВ «ІННОВА-НОВА», від імені та в інтересах якого діє представник - Андрущенко М.В., через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором № 8485680625 в розмірі 28 018,80 грн; судовий збір в сумі 2422,40 грн просили покласти на відповідачку.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 09.06.2025 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» (нині - «ІННОВА-НОВА») та ОСОБА_1 укладений Договір про надання грошових коштів №8485680625. Договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов Договору ТОВ «ІННОВА-НОВА» надало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 6000,00 грн, шляхом перерахунку на поточний рахунок позичальника на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами Договору строк або достроково та сплатити проценти за користування грошовими коштами, нараховані згідно п. 2.6.1., п. 2.6.2. та п. 2.6.3. цього Договору, його додатків. Проте, відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконав, суму позики не повернув, проценти за користування грошовими коштами не сплатив внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 28 018,80 грн, з яких: 6 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 10 018,80 грн - заборгованість за процентами; 1 500,00 грн - комісія за надання кредиту, 12 000,00 грн - неустойка за кожен день прострочення повернення позики та/або прострочення сплати процентів у строки. Враховуючи викладене, у зв`язку з тим, що відповідач добровільно взятих на себе зобов`язань не виконує позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та інтересів.
Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 09.02.2026 вказана цивільна справа передана Немишлянському районному суду міста Харкова для розгляду за підсудністю.
Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 11.03.2026 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін; задоволено клопотання про витребування доказів та витребувано у ТОВ «МОНОБАНК» (код ЄДРПОУ: 45783521, адреса: 04082, Україна, вул.Автозаводська, буд. 54/19) інформацію по картковому рахунку ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) - НОМЕР_2 .
30.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від відповідачки ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання позовні вимоги визнала частково та заперечувала проти їх задоволення в частині стягнення комісії та пені. В обґрунтування відзиву відповідачка зазначила, що 09.06.2025 між нею та ТОВ «Іннова Нова» укладений кредитний договір, за яким вона отримала 6000,00 грн кредитних коштів та здійснила два платежі відповідно до графіка. Вказувала, що комісія за надання кредиту відповідно до умов договору становить 15 % від суми кредиту (900 грн), яку вона сплатила під час внесення першого платежу, тоді як позивач безпідставно включив до розрахунку комісію у розмірі 1500,00 грн. Окрім того, посилалася на положення Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування» та рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011, вважаючи умови договору щодо сплати комісії такими, що не підлягають застосуванню. Також відповідачка заперечувала проти стягнення пені у розмірі 12000 грн, посилаючись на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії воєнного стану позичальники звільняються від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, та від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язань за договорами споживчого кредиту. При розподілі судових витрат відповідачка просила врахувати пропорційність задоволених позовних вимог. Також, у відзиві на позовну заяву відповідачка заявила клопотання про розстрочку виконання рішення суду строком на один рік, посилаючись на статус внутрішньо переміщеної особи, пошкодження житла внаслідок бойових дій, необхідність оренди житла, низький рівень доходу та неможливість одноразово сплатити суму заборгованості, зазначивши, що не ухиляється від виконання своїх зобов`язань, однак просить надати можливість погашати борг частинами.
06.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача - Андрущенка М.В. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечував проти доводів відповідачки та наполягав на повному задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що між сторонами у встановленому законом порядку укладено кредитний договір в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора, а відповідачка була належним чином ознайомлена з його умовами, отримала кредитні кошти та частково виконувала свої зобов`язання, чим підтвердила прийняття умов договору. Заперечуючи доводи відповідачки щодо нікчемності умови про сплату комісії, представник позивача вказав, що комісія є складовою загальної вартості кредиту, прямо передбачена договором та Законом України «Про споживче кредитування», а її розмір був відомий відповідачу до укладення договору. Зазначив, що розрахунок заборгованості здійснений відповідно до умов договору, відповідачка не надала альтернативного розрахунку та не довела помилковість нарахувань. Також представник позивача не погодився із доводами відповідачки щодо неправомірності стягнення пені, посилаючись на те, що вона нарахована відповідно до умов договору, а відповідач не довела наявності обставин, які б унеможливили виконання зобов`язання внаслідок дії воєнного стану чи інших форс-мажорних обставин. Окрім того, зазначив, що посилання відповідачки на складне матеріальне становище, статус внутрішньо переміщеної особи, пошкодження житла та інші життєві обставини не є передбаченими законом підставами для звільнення від виконання грошових зобов`язань або відповідальності за їх порушення. Щодо заявленого клопотання про розстрочку виконання рішення суду представник позивача зазначив, що таке клопотання є передчасним, не підтверджене належними доказами та не містить обставин, які б свідчили про необхідність застосування такого процесуального механізму. Посилаючись на положення Цивільного кодексу України, Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», а також практику Європейського суду з прав людини, представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідачки суму заборгованості і судові витрати.
07.04.2026 на електронну адресу суду надійшов лист від АТ «Універсал Банк», з якої вбачається, що банком було ініційовано детальну перевірку в ході якої встановлено, що в ухвалі суду допущено описку в назві Банку, у володінні якого знаходиться затребувана інформація, та виконання ухвали суду можливо у разі надання ухвалу суду про виправлення описки.
Ухвалою суду від 03.12.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребувано в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформацію щодо карткового рахунку № НОМЕР_2 .
Відповідь з АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», на виконання ухвали суду від 09.04.2026, з відомостями про відповідачку ОСОБА_1 надійшла до суду 30.04.2026.
Відповідачка ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву просила проводити розгляд справи без її участі. 
Представник позивача Андрущенко М.В. у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив проводити розгляд справи за відсутності представника позивача.
Відповідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, доходить наступного висновку.
09.06.2025 між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС», назву якого було змінено рішенням загальних зборів учасників на ТОВ «ІННОВА-НОВА», у зв`язку із чим від 08.09.2025 внесені відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та ОСОБА_1 укладений Договір надання грошових коштів у кредит № 8485680625 (далі - Договір №8485680625/Договір). 
Відповідно до п.п.1.12 Договору №8485680625 кредит - грошові кошти в національній валюті України (гривні), що надаються Товариством Позичальнику на споживчі цілі на умовах зворотності, строковості та платності.
Відповідно до п.п. 2.2-2.5 Договору на умовах, встановлених Договором, Товариство надає Позичальнику кредит у гривні, а Позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити комісію за надання кредиту (якщо умовами Договору передбачено сплату комісії за надання Кредиту), проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 6000,00 грн. Тип кредиту - кредит. Строк кредиту (строк дії Договору) 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів, останній платіж з періодом внесення 30 дні (в). Детальні терміни (дати) повернення кредиту, сплати комісії за надання кредиту (якщо умовами Договору передбачено сплату комісії за надання кредиту) та процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для Позичальника та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується - Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору. 
Відповідно до п.п. 2.6.1, 2.8-2.10.2 Договору тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: стандартна процентна ставка в день застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 2.5. цього Договору, та становить: 1% за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 180 (ставісімдесяти) календарних днів з дати укладення цього Договору; 0,87% за кожен день користування Кредитом, яка застосовується у період починаючи з 181 (ста вісімдесят першого) календарного дня з дати укладення цього Договору і до закінчення строку дії цього Договору або до дати фактичного повернення всієї суми кредиту (до тієї із дат яка настане раніше). Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору складає: За стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 3195,29% річних. За стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 1895,29% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору складає: За стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 27096,00 грн. За стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 25836,00 грн.
Пунктом 4.1 Договору визначено, що проценти, що нараховуються за Договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування ним протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».
Пунктом 5.4.1 Договору передбачено, що позичальник зобов`язується У встановлений Договором строк, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісію за надання кредиту (якщо умовами Договору передбачено сплату комісії за надання Кредиту), штрафи та пеню (у разі наявності) та інші платежі передбачені Договором.
Також, сторонами був узгоджений Графік платежів, що додатком №1 до Договору про надання грошових коштів у кредит №8485680625 від 09.06.2025 року, який розраховується, виходячи з припущення, що позичальник виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі.
Підписання Договору № 8485680625 та Додатку № 1 до нього здійснено відповідачем 09.06.2025 о 16:19 год. одноразовим ідентифікатором «7981».
Відповідно до інформаційної довідки про відправку одноразового ідентифікатора для підписання Договору відповідачці ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на номер телефону НОМЕР_3 , який вказаний відповідачкою також в розділі «РЕКВІЗИТИ ТА ПІДПИСИ СТОРІН» Договору та Анкеті клієнта, 09.06.2025 о 16:19 було направлено код 7981, яким був підписаний Договір надання грошових коштів у кредит № 8485680625.
09.06.2025 відповідачкою перед укладенням Договору був підписаний паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), умови якого узгоджуються з умовами Договору № 8485680625, в якому відповідачка підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування; отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за таким договором.
Статтею 5 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що до фінансових платіжних послуг належать такі послуги, зокрема, послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.
ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» (нині - ТОВ «ІННОВА-НОВА» не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» тому не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без його відкриття.
Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.
Відповідно до п.10 Постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року №113, перебачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ ХХ** **** ХХХХ (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Згідно з п.п. 3.1, 3.2 Договору про надання грошових коштів у кредит № 8485680625 від 09.06.2025 року Кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Позичальника, уключаючи використання реквізитів платіжної картки: НОМЕР_2 . Сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом двох календарних днів з моменту укладення цього Договору.Дати надання кредиту: 09.06.2025 року або наступний за ним календарний день.
Відповідно до п. 10.6.5 Договору за результатами заповнення Заявки позичальник вказує реквізити платіжної картки, яка випущена для управління відкритого на його ім`я рахунком, на який він бажає отримати кредит. Для зручності Позичальника після введення повних реквізитів платіжної карти створюється Токен (електронний ключ доступу) карти, що додається до облікових даних Позичальника та в подальшому відображається в його Особистому кабінеті в розділі «Мої карти». В подальшому Позичальник може здійснювати платежі за цим Договором без повторного введення повних реквізитів доданих платіжних карток. При подачі заявки на отримання другого та наступних кредитів Позичальник обирає платіжну карту, на яку бажає отримати Кредит, із переліку тих, що додані до його Особистого кабінету. 
09.06.2025 відповідачці ОСОБА_1 були надані кредитні кошти у розмірі 6000,00 грн (транзакція №1620672505, номер картки: НОМЕР_2 ), про що свідчить лист ТОВ ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», яке діє в межах Договору № 160523/1, укладеного з позивачем 16.05.2023.
Окрім того, на виконання ухвали суду від 09.04.2026 до суду надійшла відповідь з АТ «Універсал Банк», з якої вбачається, що на картковий рахунок № НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 (РНОКПТТ: НОМЕР_1 ), було надходження грошових коштів у розмірі 6 000,00 грн від Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА», за допомогою надавача послух ТОВ ФК "Контрактовий дім' за 09.06.2025, на підтвердження чого суду надано виписку про рух коштів по картці відповідачки ОСОБА_1 № НОМЕР_2 (рахунок НОМЕР_7 ).
Відповідно до розрахунку заборгованості в період дії Договору №8485680625 від 09.06.2025 ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконувала, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість в розмірі 28018,80 грн, з яких: 6 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 10 018,80 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом (з урахуванням частково сплачених коштів); 1 500,00 грн - комісія за надання кредиту; 12 000,00 грн - неустойка (пеня) за кожен день прострочення.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Так, за змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом п.п. 10,11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). 
Згідно з п. 5 ч. 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч.ч. 3-6,8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 вказаного Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до п. 90 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» унікальний ідентифікатор - комбінація літер, цифр, символів або знаків, що надається користувачу надавачем платіжних послуг та дає змогу однозначно ідентифікувати користувача та/або його рахунок для цілей виконання платіжної операції.
Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Для підтвердження достовірності походження та цілісності електронного документа може використовуватися електронна печатка. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. У разі створення електронного документа з використанням більш як одного електронного підпису та/або більш як однієї електронної печатки його створення завершується накладанням електронного підпису або електронної печатки останнім підписувачем чи створювачем електронної печатки відповідно до технології створення такого електронного документа.
Відповідно до ст. 8 вказаного Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документу не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Таким підписом за Договором № 8485680625 від 09.06.2025 був одноразовий ідентифікатор «7981».
Суд враховує Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, відповідно до п. 62 якого виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Вказані норми є підставою для висновку про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц.
Відповідно до ч. 2. ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Отже, виписка про рух коштів по картці відповідачки ОСОБА_1 № НОМЕР_2 (рахунок: НОМЕР_7 є належним та допустимим доказом, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, містить записи про операції, здійснені протягом операційного дня, є підтвердженням виконаних за день операцій та свідчить про користування кредитом і утворення заборгованості за кредитним договором. 
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 12.12.2024 у справі № 298/825/15-ц, від 15.01.2025 № 753/16762/15-ц.
Суд доходить висновку, що між сторонами був укладений Договір №8485680625 і ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконало у повному обсязі надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Однак відповідач, порушуючи умови договору, свої зобов`язання в частині погашення заборгованості за кредитом належним чином не виконує.
Проте, суд не погоджується з тим, що у позивача, виникло право на звернення до суду та дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
За змістом п. 22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», Договір надання грошових коштів у кредит №8485680625, укладений між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС», нині - ТОВ «ІННОВА НОВА», та ОСОБА_1 є споживчим, суд вважає, що правові позиції Верховного Суду є релевантними для даних правовідносин та можуть бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.
Як встановлено судом, строк кредитування/строк договору №8485680625 від 09.06.2025 складає 360 днів та діє до 04.06.2026.
Узгоджений сторонами Графік платежів передбачає, що останнім днем внесення грошових коштів є 04.06.2026.
Також, суд зазначає, що відповідно до п.6.4 Договору у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або комісії за надання кредиту та/або процентів за користування кредитом, щонайменше за один календарний місяць, Товариство має право вимагати повернення кредиту (в тому числі і всіх платежів передбачених даним Договором), строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. Вимога надсилається Вимога надсилається в Особистий кабінет Позичальника та/або у вигляді електронного листа на електронну адресу Позичальника, зазначену в Договорі (або окремо надану Позичальником Товариству) та/або шляхом СМС-повідомлення на номер телефону Позичальника зазначений в Договорі або в його Особистому кабінеті та/або відправки повідомлення в Месенджер та/або шляхом направлення повідомлення в спосіб передбачений цим пунктом Договору на додаткові контактні дані Позичальника, вказані в цьому Договорі (або окремо повідомлені Позичальником або зазначені ним в Особистому кабінеті). Моментом отримання Позичальником повідомлення є момент отримання Товариством електронного підтвердження про таке направлення. В даному випадку позичальник повинен здійснити повне дострокове повернення кредиту, комісії за надання кредиту(якщо умовами Договору передбачено сплату комісії за надання кредиту) та процентів (в тому числі і всіх платежів передбачених договором) протягом 30 календарних днів, з дня отримання від Товариства повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов цього Договору, така вимога Товариства втрачає чинність. При цьому в даному випадку вважається, що позичальник усунув порушення умов Договору, якщо на 31-й день, з дня отримання від Товариства вище визначеної вимоги (повідомлення), у позичальника буде відсутня будь-яка прострочена заборгованість за Договором, в тому числі заборгованість, що зумовила направлення позичальнику повідомлення (вимоги) та/або заборгованість, що виникла після направлення такої вимоги (повідомлення). В іншому разі, вимога залишається дійсною, а позичальник зобов`язаний не пізніше 30 - го дня, з для одержання вимоги (повідомлення), повернути в повному обсязі кредит, сплатити проценти та інші платежі передбачені Договором.
При цьому, у позовній заяві позивачем зазначається, що заходи досудового врегулювання спору між позивачем та відповідачем не здійснювались, оскільки, на переконання позивача, їх проведення відповідно до чинного законодавства України та договору позики, не є обов`язковими. 
Доказів того, що позивачем було завчасно направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем таку вимогу було одержано матеріали справи не місять, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що у позичальника не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором. 
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 2 лютого 2022 року у справі № 755/11307/17 (провадження № 61-14700св21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2025 року у справі №766/2926/23.
Таким чином, оскільки строк повернення тіла кредиту за договором станом на момент звернення позивача до суду не настав, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення відповідачам письмової вимоги про дострокове повернення кредиту у порядку ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» та умов Договору, вимога про стягнення тіла кредиту у розмірі 6 000,00 грн є передчасною та задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд наголошує на принциповій розбіжності між правовою природою вимоги про повернення тіла кредиту (стосовно якої суд дійшов висновку про передчасність через недотримання порядку дострокового стягнення) та вимоги про стягнення нарахованих процентів за користування кредитом.
За своєю правовою природою проценти, передбачені ст. 1048 ЦК України, є ціною договору (платою за правомірне користування чужими грошовими коштами), а не заходом відповідальності за порушення зобов`язання чи санкцією. Обов`язок із внесення плати за користування кредитом виникає у позичальника безпосередньо з моменту отримання грошових коштів та їх фактичного утримання і здійснюється періодичними платежами відповідно до погодженого сторонами графіку.
Суд виходить із того, що відсутність підстав для дострокового стягнення всієї суми тіла кредиту (через ненаправлення вимоги в порядку ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування») не позбавляє кредитодавця права на отримання плати за фактично наданий та використаний позичальником кредит за минулі періоди користування коштами. Нараховані проценти є самостійним грошовим зобов`язанням, строк виконання якого відповідно до погодженого сторонами Графіка платежів уже настав.
Таким чином, суд враховує, що позивач просить стягнути проценти, строк сплати яких відповідно до погодженого сторонами Графіка платежів настав до дня звернення до суду. Такі проценти не є достроковою вимогою щодо майбутніх платежів, а становлять уже прострочене грошове зобов`язання, яке виникло незалежно від реалізації кредитодавцем права на дострокове повернення всієї суми кредиту.
З розрахунку заборгованості за Договором № 8485680625 від 09.06.2025 року вбачається, що за пільговий період проценти нараховувалися за ставкою 0,3% на день, а після його закінчення (з 09.08.2025 року по 29.01.2026 року) - у розмірі 0,87% на день від суми тіла 6 000,00 грн. Таким чином, визначений позивачем розмір процентної ставки не перевищує гранично допустимого розміру (1% на день), встановленого ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що загальний розмір нарахованих за період дії договору процентів становить 12 358,80 грн, з яких позивачем належним чином враховані здійснені відповідачкою ОСОБА_1 платежі за процентами на суму 2 340,00 грн.
За таких обставин залишок заборгованості відповідачки за процентами становить 10 018,80 грн (12 358,80 грн - 2 340,00 грн). 
Враховуючи, що факт отримання коштів підтверджено матеріалами справи, відповідачка умови договору щодо періодичної сплати процентів не виконувала, а наданий позивачем розрахунок перевірений судом, відповідачкою не спростованим та альтернативного розрахунку не надано, суд доходить висновку, що вимога про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 10 018,80 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Окрім того, стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по комісії та неустойки суд зазначає наступне.
Комісія за надання кредиту становить 15% від суми наданого Кредиту та нараховується на суму виданого за цим Договором кредиту у день надання кредиту. Якщо в цьому пункті Договору значення розміру комісії за видачу кредиту становить 0% (нуль процентів), це означає, що комісія за видачу кредиту відсутня.
У графіку платежів зазначено розмір платежу за комісію за надання кредиту в розмірі 900,00 грн, що, у свою чергу не узгоджується з позовними вимогами позивача (1500,00 грн).
При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, у зв`язку з чим, у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Правилами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
Як зазначалося судом вище, умовами укладеного між сторонами договору встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі №172/410/21 та визначив, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч. 1,2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
З огляду на вказане, положення кредитного договору №8485680625 про сплату позичальником на користь банку комісії суперечать положенням ч.ч 1,2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемними з моменту укладення цього правочину.
Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 1500,00 грн є необґрунтованими.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Загальновизнаним є факт, що Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово був продовжений та продовжує діяти на час розгляду справи.
Договір № 8485680625 був укладений сторонами 09.06.2025 та діяв в період дії в Україні воєнного стану, який був введений в Україні Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, неодноразово був продовжений і діє на час розгляду справи судом.
За таких обставин, стягнення з відповідачки заборгованості за неустойкою у розмірі 12 000,00 грн є безпідставним та неправомірним.
З огляду на викладене вище, оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за умовами Договору № 8485680625 належним чином не виконала, суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за Договором № 8485680625 у розмірі 10018,80 грн (заборгованість за процентами).
Розглядаючи клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, викладене у відзиві на позовну заяву, суд виходить із такого. 
Процесуальний інститут розстрочення виконання судового рішення, врегульований статтею 435 ЦПК України, є виключним повноваженням суду щодо зміни порядку виконання ухваленого судового акта. 
Розстрочка виконання рішення суду полягає у виконанні рішення частинами протягом визначеного судом періоду часу із встановленням конкретних строків виконання кожної частини зобов`язання. При вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суд виходить із міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання боржнику додаткового строку для виконання рішення. При цьому наявність підстав для такого відтермінування повинна бути доведена особою, яка звертається з відповідним клопотанням. Надання розстрочки не може створювати безпідставно привілейовані умови для боржника та має забезпечувати баланс інтересів обох сторін. 
Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють його виконання або роблять його неможливим. 
Згідно з ч. 4 ст. 435 ЦПК України, вирішуючи питання про розстрочення виконання судового рішення, суд враховує, зокрема, ступінь вини відповідача у виникненні спору, його матеріальний стан, тяжке захворювання самої особи або членів її сім`ї, а також інші надзвичайні обставини. 
Аналогічні положення містяться у ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено право сторін звернутися до суду із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють його виконання або роблять його неможливим.
Таким чином, в основу відповідного судового рішення має бути покладений обґрунтований висновок про наявність належним чином підтверджених обставин, які дійсно істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні.
Обґрунтовуючи клопотання про розстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців, відповідачка ОСОБА_1 посилається на наявність у неї статусу внутрішньо переміщеної особи (ВПО), пошкодження її житла за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок військових дій, необхідність орендувати житло та обмежений рівень доходу. 
Разом із тим, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, відповідачкою не надано суду достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема: доказів пошкодження або руйнування зазначеного житлового приміщення (актів обстеження майна, витягів з Реєстру пошкодженого та знищеного майна тощо), а також доказів вимушеного найму (оренди) іншого житла та понесення витрат на його оплату (договору оренди житла, квитанцій про сплату орендних платежів тощо).
При цьому надана відповідачкою на підтвердження рівня доходу довідка за формою ОК-5 підтверджує наявність у ОСОБА_1 сама по собі, за відсутності належно доведених обставин надзвичайного характеру чи істотного обтяження майнового стану, не свідчить про наявність виняткових підстав для застосування механізму розстрочення виконання рішення суду. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що наведені відповідачкою доводи не підтверджені належними та допустимими доказами і не можуть бути визнані достатніми підставами для розстрочення виконання рішення суду, у зв`язку з чим клопотання відповідачки про розстрочення виконання рішення суду задоволенню не підлягає.
Водночас суд роз`яснює, що відмова у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду на стадії ухвалення рішення не позбавляє відповідача права у майбутньому, після набрання рішенням суду законної сили, звернутися до суду з відповідною заявою про розстрочення його виконання в порядку статті 435 ЦПК України.
Згідно з п.6 ч.1ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до платіжної інструкції № 108 від 27.01.2026 при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2662,40 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідачки підлягають стягненню витрати позивача зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог в розмірі 952,01 грн (10018,80х2662,40/28018,80). 
Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА - НОВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА - НОВА» заборгованість за Договором про надання грошових коштів у кредит № 8485680625 від 09 червня 2025 року у розмірі 10 018,80 грн (заборгованість за процентами).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» витрати по сплаті судового збору в сумі 952,01 грн.
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення скороченого рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://reyestr.court.gov.ua.
Позивач -Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВА - НОВА», код ЄДРПОУ 44127243, юридична адреса: 04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, буд. 10, пов. 2, офіс 5.
Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації як ВПО: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 27.07.2026 року. 

Суддя О.Ю. Алтухова