ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 335/2858/20
провадження № 61-1336св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,

учасники справи:
позивач - заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради, 
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Борисенков Віталій Сергійович, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 
від 28 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Макарова В. О., та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, ухвалену колегією у складі суддів Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, визнання спадщини відумерлою та передачу майна.
Позов обґрунтований тим, що прокуратурою Запорізької області під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12017080060002226, зареєстрованому 19 червня 2017 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за фактом шахрайського заволодіння квартирою 
АДРЕСА_1 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 199, частинами третьою та четвертою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України, встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Запорізької міської ради.
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 26,24 кв.м зареєстровано 11 грудня 1998 року Запорізьким міським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 , про що зроблено запис 
у реєстровій книзі за № 188/34584.
1 березня 2018 року Запорізький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Запорізькій області юстиції (далі - відділ ДРАЦС) склав актовий запис № 1442 про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .. При цьому під час внесення відомостей до актового запису неправильно зазначено рік народження померлого, а саме 1973 рік замість правильного 1923 рік.
Особа ОСОБА_2 , 1923 року народження, підтверджена відомостями, наданими Управлінням державної міграційної служби в Запорізькій області, та формою 1 заяви про видачу паспорта, згідно з якими ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Дмухайлівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, документований паспортом громадянина України 
серії НОМЕР_1 , виданим 21 червня 2001 року Орджонікідзевським районним відділом управління Міністерства внутрішніх справ (далі - РВ УМВС) України в Запорізькій області. З 21 червня 2001 року він зареєстрований у квартирі 
АДРЕСА_1 .
На підставі постанови слідчого відділу Вознесенівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі - Вознесенівський ВП ГУ НП) від 20 лютого 2018 року, 21 лютого 2018 року проведено судово-медичну експертизу тіла ОСОБА_2 , 1973 року народження, яке виявлено 19 лютого 
2018 року у квартирі АДРЕСА_1 . Розтин проводився на підставі постанови слідчого про призначення судово-медичної експертизи, а лікарське свідоцтво про смерть від 1 березня 2018 року № 700 виписане без документів, лише на підставі відомостей, які містилися у вказаній постанові, які складені малорозбірливим почерком. Тіло померлого не затребувано рідними, смерть зареєстрована в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян м. Запоріжжя за актовим записом від 1 березня 2018 року № 1442.
Листом від 26 листопада 2019 року № 778-46/04-2019 слідчий Вознесенівський ВП ГУ НП Корольов О. С. повідомив комунальну установу «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» про те, що у вказаному висновку роком народження ОСОБА_2 вказаний 1973, а не 1923 рік, який є правильним; у лікарському свідоцтві про смерть помилково вказана квартира № 67, а не квартира № 7 . На підставі вказаного листа внесено відповідні зміни до Журналу реєстрації трупів, проте відомості у лікарському свідоцтві про смерть зміні не підлягають.
Крім того, під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12017080060002226 від 19 червня 2017 року встановлено факт шахрайського заволодіння квартирою 
АДРЕСА_1 . Зокрема, встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , та ОСОБА_1 14 березня 2018 року уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В. М.
Однак на час укладення такого договору купівлі-продажу, згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 1 березня 2018 року № 700, констатовано смерть ОСОБА_2 , яка відбулася ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Окрім цього, за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної 
28 вересня 2018 року у кримінальному провадженні № 12017080060002226, підпис у графі «Продавець», рукописний напис « ОСОБА_2 » у графі «Продавець» на четвертій сторінці договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2018 року, виконані не ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 .
Отже, ОСОБА_2 як законний власник квартири не міг бути суб`єктом вказаного правочину через відсутність у нього цивільної дієздатності та реального волевиявлення у зв`язку з його смертю, підпис у договір купівлі-продажу належить не йому, що свідчить про нікчемність такого договору на підставі статей 25, 203, 215, частини першої статті 228 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.
Квартира АДРЕСА_1 , яка залишалася після ОСОБА_2 , є відумерлою спадщиною, що підтверджується інформацією відділу ДРАЦС та інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 29 жовтня 
2019 № 58102216 року, від 29 жовтня 2019 року № 58102243, виданими Третьою запорізькою державною нотаріальною контрою, відповідно до яких заповіти, спадкові договори ОСОБА_2 не укладав, спадкова справа після його смерті не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.
У зазначеній квартирі ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований один.
У зв`язку з незаконним відчуженням вказаної квартири відповідачу за нікчемним договором купівлі-продажу та спливом строку для прийняття спадщини 
після ОСОБА_2 , зокрема, цієї квартири, є підстави для визнання спадщини відумерлою та передачі квартири територіальній громаді в особі Запорізької міської ради.
Запорізька міська рада обізнана про її порушене право, проте визнати спірну квартиру відумерлою спадщиною та набуття її у комунальну власність не може у зв`язку з її заволодінням організованою групою осіб.
За таких обставин просив: 
- встановити факт, що має юридичне значення, а саме що ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований у квартирі 
АДРЕСА_1 , що належала йому на праві власності, та ОСОБА_2 , 1973 року народження, зазначений в актовому записі про 
смерть від 1 березня 2018 року № 1442, складеному Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції 
у Запорізькій області, є однією й тією ж особою - ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- визнати відумерлою спадщину, що відкрилась після ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якої входить вказана квартира площею 26,24 кв. м, та передати її у власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради; 
- стягнути з ОСОБА_1 6 377 грн у відшкодування судового збору. 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 7 вересня 
2020 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду 
від 20 грудня 2022 року, позов заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради задоволено частково.
Встановлено факт, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_1 ), який був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , 
1973 року народження, зазначений в актовому записі про смерть від 1 березня 
2018 року № 1442, складеному Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, є однією й тією ж особою - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнано відумерлою спадщину, що відкрилась після ОСОБА_2 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 площею 26,24 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1506457323101.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано підтвердженням належними та допустимими доказами розбіжностей у даті народження ОСОБА_2 та адресі місця його проживання в документах, тому встановлено факт, що ОСОБА_2 , 1923 року народження, і ОСОБА_2 , 1973 року народження, є однією тією ж особою, а саме ОСОБА_2 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановивши, що ОСОБА_2 не укладав з ОСОБА_1 14 березня 
2018 року договір купівлі-продажу спірної квартири і спадкоємці спадщину не прийняли, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для визнання спадщини відумерлою. При цьому відповідач не довела добросовісності набуття спірної квартири.
Відмовляючи у задоволенні вимог про передачу спірної квартири у власність територіальної громади в особі Запорізької міської ради, суд першої інстанції вказав, що такі вимоги є наслідком визнання спадщини відумерлою, тому не підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
23 січня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Борисенков В. С., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм права, а саме застосуванням норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої 
Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 521/6465/18 (провадження № 61-6111св21), від 20 березня 2019 року 
у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 460/762/16-ц (провадження № 61-19331св18), від 26 вересня 2019 року 
у справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), від 29 квітня 2020 року 
у справі № 754/4108/18-ц (провадження № 61-20219св19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року 
у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року 
у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20), від 11 вересня 2019 року 
у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 30 січня 2019 року 
у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2018 року 
у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 5 червня 2018 року 
у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) викладено висновок про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 
і 388 ЦК України, є неефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року 
у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що за змістом 
частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно 
зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року 
у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) та від 26 червня 2019 року 
у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19) вказано, що суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.
У постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 521/6465/18 
(провадження № 61-6111св21) Верховний Суд дійшов висновку, що судове рішення про визнання квартири відумерлою спадщиною є підставою для скасування рішень про державну реєстрацію відносно такого майна за останнім набувачем.
У постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 460/762/16-ц 
(провадження № 61-19331св18) Верховний Суд вказав, що намагання виправити допущену в минулому органом влади «помилку» не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідача та перекладати на нього усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє нерухомим майном протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням 
(постанови Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).
У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц (провадження № 61-20219св19) зазначено, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю і розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що на час ухвалення оскаржуваних судових рішень спірна квартира належить відповідачу, недобросовісність якої як набувача майна суди не встановили; нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу підтверджує державні гарантії такого правочину.
На думку заявника, суди не оцінили пропорційність втручання у право власності заявника, що порушує її право на мирне володіння майном та статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Також суди не врахували, що спірна квартира є житлом відповідача.
У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують її зв`язок з ОСОБА_2 чи продавцями спірної квартири, або відомості, які підтверджують її обізнаність про незаконність дій під час відчуження такого майна. 
Вимогу прокурора про визнання спадщини відумерлою вважає неефективним способом захисту прав, оскільки така не призводить до поновлення прав позивача.
Також заявник зазначає про встановлення судами першої та апеляційної інстанцій обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме листа відділу ДРАЦС від 5 травня 2018 року № 2080/04/2/04-31 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 29 жовтня 2019 року № 58102243, оскільки відомості, викладені в них, отримані з порушенням встановленого законом порядку без зазначення реєстраційного номеру облікової картки платника податків 
 ОСОБА_2 .
Вважає, що позивач не довів обставин щодо відсутності спадкоємців у  ОСОБА_2 .
Доводів щодо незаконності судових рішень в частин і встановлення факту, що має юридичне значення, касаційна скарга не містить.
Позиція інших учасників 
3 квітня 2023 року Запорізька обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Вказує про підтвердження належними та допустимими доказами незаконного відчуження спірної квартири та нікчемність такого правочину. Спірне майно не є єдиним житлом відповідача. Просила врахувати, що ОСОБА_1 як покупець не проявила розумну обачність під час купівлі спірної квартири та не врахувала її занижену порівняно з ринковою вартість, а також не заявила вимог про відшкодування вартості квартири.
Посилаючись на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 644/7992/17 (провадження № 61-10312св19), вказувала про обрання належного способу захисту, який відновлює порушені права територіальної громади м. Запоріжжя.
Відзив поданий з дотриманням вимог встановлених статтею 395 ЦПК України.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року 
у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 6 квітня 2021 року 
у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20), від 11 вересня 2019 року 
у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 30 січня 2019 року 
у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2018 року 
у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 5 червня 2018 року 
у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 14 листопада 2018 року 
у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 20 листопада 2018 року 
у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), від 2 листопада 2021 року 
у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 1 квітня 2020 року 
у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), від 26 червня 2019 року 
у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 521/6465/18 (провадження № 61-6111св21), від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 460/762/16-ц (провадження № 61-19331св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), 
від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц (провадження № 61-20219св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- про встановлення судами першої та апеляційної інстанцій обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме листа відділу ДРАЦС 
від 5 травня 2018 року № 2080/04/2/04-31 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 29 жовтня 2019 року № 58102243, оскільки відомості, викладені в них, отримані з порушенням встановленого законом порядку, а саме без зазначення реєстраційного номеру облікової картки платника податків 
 ОСОБА_2 (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України)
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що право власності 
на квартиру АДРЕСА_1 загальною 
площею 26,24 кв.м зареєстровано 11 грудня 1998 року Запорізьким міським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 , про що зроблено запис у реєстровій книзі за № 188/34584.
1 березня 2018 року Запорізьким міським відділом ДРАЦС складено актовий 
запис № 1442 про смерть ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З листа комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради (далі - КУ «ЗОБСМЕ» ЗОР») 
від 29 листопада 2019 року № 0115/10550 суди встановили, що на підставі постанови слідчого Вознесенівського ВП ГУ НП від 20 лютого 2018 року 21 лютого 2018 року проведено судово-медичну експертизу тіла ОСОБА_2 , 1973 року народження, яке виявлено 19 лютого 2018 року у квартирі 
АДРЕСА_1 . Розтин проводився на підставі постанови слідчого про призначення судово-медичної експертизи, а лікарське свідоцтво про смерть від 1 березня 2018 року № 700 виписане без наявності документів, лише на підставі відомостей, що містилися у вказаній постанові, складеній малорозбірливим почерком. Тіло померлого не затребувано рідними, смерть зареєстрована в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян 
м. Запоріжжя за актовий запис, про що складено 1 березня 2018 року актовий запис № 1442.
Листом від 26 листопада 2019 року № 778-46/04-2019 слідчий Вознесенівський ВП ГУ НП Корольовим О. С. повідомив комунальну установу «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» про те, що у вказаному висновку роком народження ОСОБА_2 вказаний 1973, а не 1923 рік, який є правильним; у лікарському свідоцтві про смерть помилково вказана квартира № 67, а не квартира № 7 . На підставі вказаного листа внесено відповідні зміни до Журналу реєстрації трупів.
Листом відділу ДРАЦС від 14 січня 2020 року № 76/21.17-04-37 повідомлено про неможливість внесення змін до лікарського свідоцтва про смерть, оскільки такі зміни вносяться на підставі відповідного судового рішення.
Суди встановили помилкове зазначення року народження ОСОБА_2 у актовому записі про смерть, а саме вказано 1973 рік народження замість правильного 
1923 року народження.
Прокуратурою Запорізької області здійснюється процесуальне керівництво 
у кримінальному провадженні № 12017080060002226 від 19 червня 2017 року, в якому встановлено факт шахрайського заволодіння квартирою 
АДРЕСА_3 . Обвинувальний акт відносно чотирьох підозрюваних осіб, які діяли у складі злочинної організації, скеровано до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.
З копій матеріалів вказаного кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 14 березня 2018 року ОСОБА_2 , 
( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 21 червня 2001 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), та 
ОСОБА_1 , уклали договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_3 , загальною площею 26,24 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 
Садовніченко В. М., проте на час укладення вказаного договору купівлі-продажу настала смерть ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
З висновку судової почеркознавчої експертизи від 28 вересня 2018 року 
№ 116 суди встановили, що підпис та рукописний напис « ОСОБА_2 » у графі «Продавець» на четвертій сторінці договору купівлі-продажу квартири 
від 14 березня 2018 року виконані не ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 .
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 28 жовтня 
2021 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 20 грудня 2022 року не переглядалися в апеляційному порядку в частині відмови у передачі спірної квартири у власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України вказані судові рішення в цій частині перегляду судом касаційної інстанції не підлягають.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Щодо позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення
У частинах першій та другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 
2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга 
статті 89 ЦПК України).
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують помилкове зазначення року народження ОСОБА_2 у актовому записі про смерть 
від 1 березня 2018 року № 1442, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення вимог щодо встановлення факту, який має юридичне значення, і з таким висновком погоджується суд касаційної інстанції.
Разом з тим, у касаційній скарзі заявник не заперечує вказаних обставин, тому в цій частині оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.
Щодо позовних вимог про визнання спадщини відумерлою
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду 
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга 
статті 1220 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 1277 ЦК України (в редакції, чинній на час подання позову) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.
Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. 
При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців з часу відкриття спадщини (частина перша 
статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).
Відповідно до положень глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та всіх заінтересованих осіб.
За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належними позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.
Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі самі права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.
Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм в натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.
Отже, спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. 
Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.
Законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду права отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.
Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.
Зокрема, стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).
Отже, у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.
Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».
Тому захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.
Стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.
Зміст зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. 
А отже, застосовуючи аналогію закону, і територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.
Саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно закон передбачає за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.
Захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а тому з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23), який підлягає врахуванню після подання касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) на яку посилається заявник).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року 
у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) викладений висновок про те, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, отже, втрачає майно, і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
У справі яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що спірна квартира, на яку територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, в інтересах якої звернулася прокуратура, претендує як на відумерлу спадщину, було відчужене на користь ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, що не спростував позивач.
Суди попередніх інстанцій вважали, що існують підстави для визнання спадщини відумерлою та передання її територіальній громаді, оскільки на момент відкриття спадщини після смерті  ОСОБА_2 спірна квартира належала спадкодавцю на праві власності, тобто, входила до складу спадщини. 
З огляду на відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира після спливу одного року з часу відкриття спадщини за заявою Запорізької міської ради повинна бути визнана відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Запоріжжя. 
Суди встановили, що спірна квартира незаконно вибула з власності ОСОБА_2 та перебуває у власності ОСОБА_1 ,. яка є добросовісним набувачем.
Вирішуючи спір в частині визнання спадщини відумерлою, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації; закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем; з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.
Отже, за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на компенсацію вартості спадкового майна за ринковими цінами, тому позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді м. Запоріжжя задоволенню не підлягають.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
За таких обставин аргументи касаційної скарги про обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду, тому оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання спадщини відумерлою не можуть вважатися законними і підлягають скасуванню.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. З цих підстав також не підлягають задоволенню вимоги касаційної скарги в частині направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із задоволенням касаційної скарги, скасуванням судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання відумерлою спадщини, із Запорізької обласної прокуратури на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір, а саме при поданні апеляційної скарги у розмірі 2 522,40 грн і касаційної скарги у розмірі 8 408 грн, а всього 10 930,40 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Борисенков Віталій Сергійович, задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 грудня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання спадщини, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , відумерлою скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Відмовити заступнику прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою.
В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 
від 28 жовтня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду 
від 20 грудня 2022 року залишити без змін.
Стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь  ОСОБА_1  10 930,40 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної і касаційної скарг.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік