ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
24.08.2026 | Справа № 910/8032/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу
за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (пр.Берестейський, буд.65, м.Київ, 03062; ідентифікаційний код 30115243)
до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (вул.Здолбунівська, буд.7-Д, м.Київ, 02081; ідентифікаційний код 00034186)
про стягнення 33 846,30 грн

без виклику представників сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення 33 846,30 грн, з яких 19 684,00 грн страхового відшкодування, 3 553,40 грн інфляційних втрат, 962,41 грн 3% річних та 9 646,49 грн пені.
Позовні вимоги обґрунтовані неповною виплатою відповідачем страхового відшкодування.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.
08.07.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач виплатив позивачеві страхове відшкодування в частині пошкоджень, які були завдані безпосередньо внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (за виключенням заднього правого крила). Крім того відповідач вважає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання мало припинитися через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тому відповідачем заявлено про застосування позовної давності.
13.07.2026 від позивача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначив, що реальний обсяг та характер механічних пошкоджень автомобіля зафіксовано в акті огляду та на доданих фотознімках, які складені під час детального технічного огляду, водночас схема місця ДТП, складена працівниками поліції і на яку відповідач посилається як на підставу для висновку про оплату відновлювальних робіт, що не були завдані у ДТП, фіксує лише загальні, очевидні зовні пошкодження для кваліфікації правопорушення за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та не є актом технічного дефектування і не може відображати повний обсяг пошкоджень. За доводами позивача складові частини кузова автомобіля (задні праві двері та заднє праве крило) конструктивно та безпосередньо межують між собою й характер динамічного зіткнення зумовив деформацію обох суміжних елементів. Також позивач заперечив проти спливу строку позовної давності.
Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.05.2024 о 10 год. 20 хв. по вул.Соборній смт.Воскресенське Вітовського р-ну Миколаївської обл. сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ГАЗ 2410», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Відповідно до постанови Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12.06.2024 у справі № 477/1332/24 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено, зокрема, автомобіль «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був застрахований у позивача на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № FO-01703170 від 12.12.2023.
22.05.2024 страхувальник позивача звернувся до позивача із заявою на виплату страхового відшкодування.
Згідно з наявним у матеріалах справи рахунком-фактурою ремонтної організації (фізичної особи-підприємця Жаркова Олександра Михайловича) № ЖО-6-00068 від 16.05.2024, вартість ремонту автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 , склала 48 925,00 грн. 
На підставі страхового акту № 12442/19/924 від 23.05.2024, відповідно до якого сума страхового відшкодування, що підлягає виплаті, складає 48 925,00 грн, позивачем було здійснено виплату своєму страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 48 925,00 грн, яке було перераховано на рахунок фізичної особи-підприємця Жаркова Олександра Михайловича, що підтверджується платіжною інструкцією № 23316 від 24.05.2024.
21.06.2024 страхувальник позивача звернувся до позивача із заявою про доплату страхового відшкодування.
Згідно з наявним у матеріалах справи рахунком-фактурою ремонтної організації (фізичної особи-підприємця Жаркова Олександра Михайловича) № ЖО-6-00085 від 17.06.2024, вартість ремонту автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 , склала 55 432,50 грн.
На підставі страхового акту № 15950/19/924 від 09.07.2024, відповідно до якого сума страхового відшкодування, що підлягає виплаті, складає 6 507,50 грн, позивачем було здійснено доплату своєму страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 6 507,50 грн, яке було перераховано на рахунок фізичної особи-підприємця Жаркова Олександра Михайловича, що підтверджується платіжною інструкцією № 423971 від 10.07.2024.
З огляду на те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ГАЗ 2410», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату ДТП була застрахована у відповідача, позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 48 925,00 грн (вих. № 02904/9224 від 18.06.2024).
Відповідно до платіжної інструкції № 34422 від 24.06.2024 відповідач сплатив позивача 33 248,80 грн страхового відшкодування.
У подальшому позивач направив відповідачу заяву про доплату страхового відшкодування в розмірі 22 184,00 грн (вих. № 03622/9224 від 12.08.2024), у якій повідомив про недостатність перерахованої суми, а також про доплату позивачем своєму страхувальнику страхового відшкодування у сумі 6 507,50 грн.
З огляду на те, що відповідач не сплатив позивачу повну суму страхового відшкодування, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь залишок страхового відшкодування у сумі 19 684,00 грн, а також 3 553,40 грн інфляційних втрат, 962,41 грн 3% річних та 9 646,49 грн пені.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначає про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування в частині витрат, понесених на відновлення пошкоджень (заднього правого крила), що не відносяться до дорожньо-транспортної пригоди. Щодо стягнення штрафних санкцій відповідач зазначає про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання мало припинитися через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тому відповідачем заявлено про застосування позовної давності.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Вказана норма кореспондується зі статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.
Судом встановлено виконання позивачем умов договору добровільного страхування наземного транспорту № FO-01703170 від 12.12.2023 та здійснення виплати, на підставі заяви страхувальника, страхових актів № 12442/19/924 від 23.05.2024, № 15950/19/924 від 09.07.2024 та рахунків-фактур № ЖО-6-00068 від 16.05.2024, № ЖО-6-00085 від 17.06.2024, своєму страхувальнику страхового відшкодування в загальному розмірі 55 432,50 грн, яке було перераховано на рахунок ремонтної організації, що підтверджується платіжними інструкціями № 23316 від 24.05.2024, № 423971 від 10.07.2024.
Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17.
Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.
Вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку, а відповідно до наявного в матеріалах справи полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/005205573, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ГАЗ 2410», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату ДТП була застрахована у відповідача, відтак особою, відповідальною за завдану внаслідок ДТП шкоду, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у межах, передбачених вказаним законом та договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, є відповідач.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. 
Відтак, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню страховиком цивільно-правової відповідальності, підлягають застосуванню спеціальні норми закону, а саме пункт 22.1 статті 22 та стаття 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Наведеними нормами закону встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.
Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
Частина 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Згідно з пунктом 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395 (далі - Методика), відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а відповідно до п. 2.3 Методики вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.
Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.
Згідно з рахунками-фактурами фізичної особи-підприємця Жаркова Олександра Михайловича № ЖО-6-00068 від 16.05.2024 та № ЖО-6-00085 від 17.06.2024 вартість ремонту автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 , склала 55 432,50 грн.
Судом встановлено, що при здійсненні відновлювальних робіт було виконано роботи з розбирання, збирання та фарбування крила заднього правого, щодо яких відповідач має заперечення, які ґрунтуються на тому, що пошкодження крила заднього правого не пов`язані із дорожньо-транспортною пригодою, оскільки відповідні пошкодження не вказані в схемі місця ДТП, що є додатком до протоколу про адміністративне правопорушення.
В контексті заперечень відповідача суд відзначає, що схема місця ДТП складається поліцейським і в ній зазначаються лише видимі (зовнішні) пошкодження транспортного засобу, отримані унаслідок ДТП. 
Отже слушними є доводи позивача про те, що ця схема не може і не повинна відображати повний обсяг пошкоджень, адже з цією метою проводиться огляд місця дорожньо-транспортної пригоди і транспортних засобів, причетних до неї.
З матеріалів справи вбачається, що 15.05.2024 представником позивача, у присутності його страхувальника (потерпілого) було складено акт огляду транспортного засобу (дефектну відомість), де зазначено про такі пошкодження:
- заднє праве крило/боковина - подряпина;
- задня права дверка - деформація.
Відповідач у відзиві не вказує на обмеження його права бути присутнім при огляді автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 , а враховуючи, що задні праві двері та заднє праве крило конструктивно та безпосередньо межують між собою, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що характер динамічного зіткнення зумовив деформацію обох суміжних елементів. 
За викладеного доводи відповідача про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування в частині витрат, понесених на відновлення пошкоджень (заднього правого крила), оскільки такі пошкодження не відносяться до дорожньо-транспортної пригоди, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому відхиляються судом.
За висновком суду, виплата позивачем своєму страхувальнику страхового відшкодування, розмір якого визначено на підставі рахунку ремонтної організації, є правомірною і такий рахунок разом з відповідним платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Частиною 18 статті 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/005205573 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 160 000,00 грн, франшиза - 2 500,00 грн, відтак позивачем правомірно розраховано суму страхового відшкодування в розмірі 19 684,00 грн, яка підлягає доплаті відповідачем.
Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 9 646,49 грн пені, 962,41 грн 3% річних та 3 553,40 грн інфляційних втрат.
Пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Відповідно до пунктів 36.1, 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: 
у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; 
у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач направив відповідачу заяву про доплату страхового відшкодування в розмірі 22 184,00 грн (вих. № 03622/9224 від 12.08.2024) електронною поштою 12.08.2024. 
Суд відзначає, що направлення листів електронною поштою є звичайною діловою практикою, що забезпечує миттєвий обмін інформацією.
Оскільки відповідач не заперечив отримання листа із заявою про доплату страхового відшкодування, у силу наведених правових норм, відповідач мав здійснити виплату страхового відшкодування у строк не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви.
Відтак, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем свого грошового зобов`язання є таким, що настав 11.11.2024 (перший робочий день після 10.11.2024).
У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (частина 1 статті 611 Цивільного кодексу України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
Згідно з пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в розмірі 9 646,49 грн, за період з 13.11.2024 по 30.06.2026 із суми залишку страхового відшкодування в розмірі 19 684,00 грн, суд встановив його арифметичну правильність.
Щодо доводів відповідача про необхідність обмеження періоду нарахування пені шестимісячним строком відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, суд зазначає таке.
Дійсно, частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України було встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Водночас відповідач залишає поза увагою те, що пунктом 3 статті 17 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» Господарський кодекс України визнано таким, що втратив чинність, з дня введення в дію цього Закону, що відбулось 28.08.2025.
Позивач звернувся до суду з даним позовом 30.06.2026 і станом на дату звернення не було законодавчого припису, який би обмежував період нарахування пені, у зв`язку з чим позивач має право вимагати її сплату упродовж всього періоду прострочення.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в розмірі 962,41 грн, за період з 13.11.2024 по 30.06.2026 із суми залишку страхового відшкодування в розмірі 19 684,00 грн, суд встановив його арифметичну правильність.
Водночас під час перевірки розрахунку інфляційних втрат суд встановив, що позивачем визначено період нарахування з 13.11.2024 по 30.06.2026, але не включено до розрахунку індекс інфляції за червень 2026 року, оскільки його було опубліковано після подання позову.
Оскільки, як встановлено судом, за даними Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) за червень 2026 року становить 99,9% (дефляція 0,1% за місяць), вказаний індекс інфляції, з огляду на визначений позивачем період нарахування, підлягає врахуванню під час розрахунку інфляційних втрат.
За підрахунком суду, здійсненим не виходячи за заявлений позивачем період нарахування (з 13.11.2024 по 30.06.2026), розмір втрат позивача від інфляції склав 3 530,16 грн.
Щодо заяви відповідача про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).
З огляду на викладене, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.
Зі змісту відзиву слідує, що відповідач помилково ототожнює обмеження періоду нарахування пені з інститутом позовної давності.
Щодо обмеження періоду нарахування пені суд вище вже виклав свій висновок, а щодо дотримання позивачем строку позовної давності при зверненні з цим позовом, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно з частиною 1 статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (частина 1 статті 258 Цивільного кодексу України).
Пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду, за змістом статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати на суму боргу та проценти річних не є штрафними санкціями, натомість вони входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Відтак спеціальна позовна давність застосовується лише щодо вимоги позивача про стягнення пені.
Про порушення свого права позивач довідався (мав довідатися) 12.11.2024, тобто наступного дня відколи у відповідача закінчився строк для виплати страхового відшкодування за заявою позивача.
Водночас у той час пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України було встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
За приписом частини 3 статті 263 Цивільного кодексу України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України було виключено на підставі Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності 04.09.2025.
Відтак із набранням чинності Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» продовжився перебіг позовної давності, зупинений у період дії воєнного стану в Україні.
Як вже було зазначено судом, позивач звернувся до суду з даним позовом 30.06.2026, тобто в межах строку позовної давності, у зв`язку з чим заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності є безпідставною.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають страхове відшкодування в розмірі 19 684,00 грн, пеня в розмірі 9 646,49 грн, 3% річних в розмірі 962,41 грн та інфляційні втрати в розмірі 3 530,16 грн.
Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 2 660,57 грн - на відповідача, в розмірі 1,83 грн - на позивача.
Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (вул.Здолбунівська, буд.7-Д, м.Київ, 02081; ідентифікаційний код 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (пр.Берестейський, буд.65, м.Київ, 03062; ідентифікаційний код 30115243) страхове відшкодування в розмірі 19 684 (дев`ятнадцять тисяч шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп., пеню в розмірі 9 646 (дев`ять тисяч шістсот сорок шість) грн 49 коп., 3% річних в розмірі 962 (дев`ятсот шістдесят дві) грн 41 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 530 (три тисячі п`ятсот тридцять) грн 16 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 660 (дві тисячі шістсот шістдесят) грн 57 коп.
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.08.2026.

Суддя Т.П. Капцова