Справа № 169/720/22 | Головуючий у 1 інстанції: Тітівалов Р. К.
Провадження № 22-ц/802/894/26 | Доповідач: Федонюк  С. Ю.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю. , 
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 22 квітня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що вона з 26 січня 2018 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали чотири транспортні засоби: «AUDI A4», номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_2 , 2003 року випуску, «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_3 , 1996 року випуску, та причіп «ПАВАМ 112513С», номерний знак НОМЕР_4 , 2020 року випуску. Відповідно до висновку про ринкову вартість колісних транспортних засобів від 04 листопада 2022 року загальна вартість чотирьох транспортних засобів становить 384 412 гривень. 
Вказуючи, що ці транспортні засоби належать їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, просила поділити спільне майно, виділивши їй у власність автомобіль «AUDI A4», номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, вартістю 116 220 гривень, у власність відповідачу – три інші транспортні засоби, і стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 75 986 гривень (384 412 грн/2 - 116 220 грн = 75 986 грн).
Відповідач ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву, яку мотивував тим, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 15 вересня 2022 року розірваний, сторони за спільні кошти подружжя придбали автомобіль «AUDI A4», номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, вартістю 116 220 гривень. Інші три транспортні засоби вважав особистою приватною власністю, посилаючись на те, що автомобіль «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_3 , 1996 року випуску, він придбав до укладення шлюбу з позивачкою на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2017 року, а транспортні засоби: «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_2 , 2003 року випуску, та причіп «ПАВАМ, 112513С», номерний знак НОМЕР_4 , 2020 року випуску, придбані за кошти його батька ОСОБА_7 . Крім того, відповідач указував, що за час шлюбу був зроблений капітальний ремонт у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві спільної сумісної власності позивачці ОСОБА_3 , її матері ОСОБА_5 та сестрі ОСОБА_6 . Загальна вартість ремонту квартири та придбаних меблів становить 516 297 гривень. 
Вказував, що спільною сумісною власністю подружжя вважає автомобіль «AUDI A4» вартістю 116 220 гривень і кошти, витрачені на ремонт квартири та придбання меблів, у розмірі 516 297 гривень.
На підставі наведеного ОСОБА_4 просив суд у порядку поділу майна подружжя виділити йому у власність автомобіль «AUDI A4», номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, вартістю 116 220 гривень, та стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію в розмірі 200 038 гривень (516 297 грн/2 – 116 220 грн/2 = 200038 грн); транспортні засоби: «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_2 , 2003 року випуску, «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_3 , 1996 року випуску, та причіп «ПАВАМ 112513С», номерний знак НОМЕР_4 , 2020 року випуску, просив визнати його особистою приватною власністю.
Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 22 квітня 2026 року первісний позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Ухвалено поділити майно, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності наступним чином:
- виділено у власність ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на транспортний засіб «AUDI A4», номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, вартістю 116 220 гривень;
- виділено у власність ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на вікна (тип «Aluplast ideal 5 system»), загальною площею 4,10 кв. м, вартістю 10 193 гривні 06 копійок, сітки, підвіконники, відливи – 1459 гривень, кухонні меблі – 36000 гривень, шафу-купе – 7800 гривень, холодильник «Whirpool W5911EW» – 11699 гривень, поверхню варильну «Ventolux VI 64TC» – 5999 гривень, духову шафу «Gorenje BO 72 E10» – 6720 гривень, витяжку «Ventolux Vienna» – 3799 гривень, пральну машину «Electrolux EW6S326SUI» – 8779 гривень; 
- виділено у власність ОСОБА_4 та визнано за ним право власності на транспортний засіб «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_2 , 2003 року випуску, вартістю 134 096 гривень, та причіп «ПАВАМ 112513С», номерний знак НОМЕР_4 , 2020 року випуску, вартістю 16 813 гривень.
Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на транспортний засіб «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_3 , 1996 року випуску. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 різницю грошової компенсації замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 28 879 гривень 53 копійки.
У решті вимог первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 різницю судових витрат у розмірі 1536 гривень 60 копійок.
Не погодившись із даним рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції не забезпечив повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи. Вказував, що суд вибірково оцінив докази, надані ним, формально відкинув документи через окремі недоліки в їх оформленні, не оцінив докази в їх сукупності, не перевірив реальність та достовірність документів, поданих іншою стороною, а також не з`ясував процесуальні наслідки ухилення співвласників квартири від забезпечення доступу експерта для огляду до об`єкта дослідження. Внаслідок цього, на його думку, суд дійшов передчасного висновку про недоведеність вимог зустрічного позову в частині компенсації витрат на капітальний ремонт та придбане майно. Зазначає, що суд неправильно визначив правову природу правовідносин зустрічного позову. Не звернув увагу, що зустрічні вимоги стосувалися не лише визнання певного майна спільною сумісною власністю подружжя, а й компенсації коштів, витрачених під час шлюбу на капітальний ремонт квартири, придбання будівельних матеріалів, сантехніки, котла, дверей, меблів, побутової техніки та оплату ремонтних робіт. Вважав, що суд помилково зосередився переважно на питанні, чи доведено істотне збільшення вартості квартири відповідно до ст. 62 СК України. Суд не врахував і те, що навіть у разі, якщо квартира як об`єкт нерухомості не визнається спільною сумісною власністю подружжя, це не позбавляє одного з подружжя права на компенсацію фактично понесених витрат, якщо такі витрати були здійснені за час шлюбу і в інтересах сім`ї.
Також вказує, що капітальний характер ремонту квартири підтверджується змістом виконаних робіт. Суд безпідставно надав перевагу поясненням ОСОБА_3 та третіх осіб та не з`ясував, чи мали вони реальну фінансову можливість провести такий обсяг капітального ремонту.
Крім того, вважає відповідь ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» неналежним та недостовірним доказом придбання будівельних матеріалів, котла, сантехніки, доставки та роботи вантажників стороною ОСОБА_3 , без належної перевірки реального правового та господарського статусу товариства згідно зі ст. ст. 77-79 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
В судовому засіданні представник ОСОБА_4 ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила про задоволення заявлених вимог зустрічного позову . 
Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Карпук С. А. проти доводів апеляційної скарги сторони відповідача заперечував, вказуючи на їх безпідставність, просив рішення залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_4 лише в частині вимог зустрічного позову, тому в частині вимог первісного позову оскаржуване рішення не є предметом апеляційного перегляду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла таких висновків.
Задовольняючи частково первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі набуто транспортні засоби: автомобіль «AUDI A6», 2003 року випуску, причіп «ПАВАМ, 112513С», 2020 року випуску, та автомобіль «AUDI A4», 2000 року випуску, а також меблі та побутову техніку загальною вартістю 92 448,06 гривень, а тому вважав, що наявні передбачені законом підстави для поділу між сторонами цього майна. Вважав, що з наданих представницею позивача за зустрічним позовом документів (специфікацій, скріншотів та інших) неможливо встановити належність зазначених у них будівельних матеріалів та інших предметів до спільного майна сторін, як подружжя, а також де і коли вони були використані. Суд також зазначив, що ремонтні роботи у квартирі є невід`ємною частиною квартири та не можуть бути окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим розподілу не підлягають. Також вказав, що жодних доказів на підтвердження істотності збільшення вартості квартири внаслідок виконання ремонтних робіт спільними трудовими та грошовими затратами сторін, як подружжя, відповідач ОСОБА_4 суду не надав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду в цілому відповідає.
Судом установлено, що з 26 січня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 15 вересня 2022 року розірваний (а.с. 14, 60-61 т. 1).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на укладений 04 листопада 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 договір купівлі-продажу транспортного засобу – автомобіля «Volkswagen Passat», 1996 року випуску, цей автомобіль був придбаний ОСОБА_4 до укладення шлюбу, а тому визнав його особистою приватною власністю і не включив до поділу між подружжям. (а.с. 68-69 т. 1).
Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 погодилась із тим, що судом першої інстанції внаслідок часткового задоволення її первісного позову та зустрічного позову ОСОБА_4 визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 цей транспортний засіб, вона в апеляційному порядку рішення суду не оскаржувала.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи,
які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя в судовому порядку. Тягар доказування вказаних обставин покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Такий же правовий висновок було висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. 
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18, від 09 червня 2021 року у справі № 537/5528/16 .
Отже, суд першої інстанції у даній справі встановив, що подружжям за час шлюбу придбано таке майно: 
-«AUDI A4», номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, вартістю 116 220 гривень;
-«AUDI A6», номерний знак НОМЕР_2 , 2003 року випуску, вартістю 134 096 гривень; 
-причіп «ПАВАМ 112513С», номерний знак НОМЕР_4 , 2020 року випуску, вартістю 16 813 гривень;
-вікна (тип «Aluplast ideal 5 system»), загальною площею 4,10 кв. м, вартістю 10 193 гривні 06 копійок, 
-сітки, підвіконники, відливи – 1459 гривень, 
-кухонні меблі – 36000 гривень, 
-шафу-купе – 7800 гривень, 
-холодильник «Whirpool W5911EW» – 11699 гривень, 
-поверхню варильну «Ventolux VI 64TC» – 5999 гривень, 
-духову шафу «Gorenje BO 72 E10» – 6720 гривень, 
-витяжку «Ventolux Vienna» – 3799 гривень, 
-пральну машину «Electrolux EW6S326SUI» – 8779 гривень.
А всього придбано майна на загальну суму 359577,06 грн.
Таким чином, вартість частки спільного сумісного майна становить 179788,53 грн, виходячи із принципу рівності часток подружжя у праві власності на спільне майно.
Виділивши за оскаржуваним рішенням у власність ОСОБА_3 майна на загальну суму 208668,06 грн, а ОСОБА_4 відповідно на суму – 150909 грн, суд першої інстанції стягнув з позивачки в користь відповідача за первісним позовом грошову компенсацію за різницю у вартості часток у праві власності на спільне майно подружжя в розмірі 28879,53 грн (208668,06 грн – 179788,53 грн). 
Отже, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання за відповідачем права власності на зазначені транспортні засоби та стягнення з позивачки на його користь грошової компенсації.
Разом з тим, ОСОБА_4 , звертаючись із зустрічним позовом, указував, що за час шлюбу він з позивачкою зробив капітальний ремонт у квартирі, що розташована на АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності позивачці ОСОБА_3 та третім особам у справі - її матері ОСОБА_5 та сестрі ОСОБА_6 . 
Також зазначав, що за спільні кошти подружжя сторони придбали меблі і побутову техніку, які встановлені у цій квартирі та якими користується бувша дружина. Розмір вартості ремонтних робіт, використаних матеріалів та меблів і техніки ОСОБА_4 визначив у сумі 516297 грн, які просив включити до загальної маси спільного сумісного майна подружжя, половину з яких просив стягнути в якості грошової компенсації з бувшої дружини ОСОБА_3 .
Однак, слід зазначити, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 і треті особи – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували щодо вимог у цій частині, вказували, що ремонт у належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі не здійснювався за кошти ОСОБА_3 . Надали суду докази про придбання ними будівельних матеріалів, сантехніки, котла та інших необхідних речей для покращення стану житла.
Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 та в постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 451/847/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 362/6056/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 444/372/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року при розгляді справи № 214/6174/15-ц роз`яснила, що як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову ухвалюється судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, а співвідносити і в співмірності з одиницями тенденцій загального дорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи в остаточному об`єкті.
Таким чином, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
Крім того, за загальною практикою, мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Проте, у даній справі згідно з вимогами зустрічного позову ОСОБА_4 просив у порядку поділу майна подружжя виділити йому автомобіль вартістю 116200 грн та в рахунок компенсації його частки у спільному майні стягнути з ОСОБА_3 200038 грн як компенсацію решти вартості частки у спільному майні, а саме - в проведеному ремонті у квартирі, належній на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , покликаючись при цьому на загальні норми Сімейного Кодексу України про поділ спільного майна подружжя.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом установлено, що проведені у квартирі роботи як силами співвласників, так і за спільні кошти подружжя, здійснювалися з метою підтримання у належному стані житла для проживання у ньому сім`ї, а жодних договорів між сторонами щодо розміру участі у витратах з утримання квартири і прибудинкової території, проведення ремонту не укладалося.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц , а також у постановах від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц та від 07 червня 2023 року у справі № 344/7436/19.
Відповідно до висновків Верховного Суду, наданих у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц, здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.
Разом з тим, установлено, що квартира, витрати на ремонт якої ОСОБА_4 просить стягнути з бувшої дружини ОСОБА_3 , належить не тільки їй, а й третім особам – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Однак, співвласники квартири залучені до розгляду даної справи в якості третіх осіб, а не відповідачів, що є саме по собі підставою для відмови у позові про стягнення витрат за ремонт у квартирі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо поділу між подружжям побутової техніки та меблів, докази про придбання яких взято до уваги судом внаслідок їх належності та допустимості та з урахуванням визнання позовних вимог відповідачкою ОСОБА_3 . Це стосується: кухонних меблів, шафи-купе, холодильника, поверхні варильної, духової шафи, витяжки та пральної машини, які виділено в порядку поділу майна подружжя у власність відповідачці за зустрічним позов ОСОБА_3 . 
Суд апеляційної інстанції не в повній мірі погоджується з наведених вище підстав з висновком суду першої інстанції щодо включення до поділу та виділення відповідачці за зустрічним позовом ОСОБА_3 вікон вартістю 10193,06 грн та сіток, підвіконників і відливів на суму 1459 грн, оскільки вважає, що ці речі відносяться до покращень квартири, влаштованих внаслідок проведеного ремонту, які неможливо відділити від приміщення без його пошкодження, та які не підлягали поділу.
Разом з тим, Касаційний суд уже звертав увагу на принцип заборони повороту до гіршого. Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21, від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц, від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22).
Таким чином, виходячи з того, що апеляційна скарга подана самим позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 , котрий, як і відповідачка ОСОБА_3 , погодилася з таким висновком суду першої інстанції і не подавала своєї скарги, то виходячи з принципів ст.367 ЦПК України щодо меж перегляду апеляційним судом оскаржуваного судового рішення та неможливості погіршення становища сторони у справі, яка оскаржує судове рішення, у порівнянні з тим, що їй було присуджено раніше судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що в цій частині рішення також слід залишити без змін, оскільки в разі виключення з переліку спільного майна вказаних об`єктів необхідно буде зменшувати суму компенсації, яка була стягнута судом з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 , що погіршить його становище. 
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо незаконності відмови у вимогах зустрічного позову в частині стягнення витрат на ремонт квартири колегія суддів не бере до уваги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.
На підставі наведеного колегія суддів уважає, що суд першої інстанції на підставі наданих доказів дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення зустрічного позову.
Висновки суду не суперечать нормам матеріального права, висновкам Верховного Суду в даній категорії справ, на які заявник послався в обґрунтування доводів апеляційної скарги. Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 не знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення місцевого суду, тому апеляційна скарга, з урахуванням встановлених обставин та практики Верховного Суду, є безпідставною. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. ст. 294, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Турійського районного суду Волинської області від 22 квітня 2026 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді: