Провадження № 2/470/334/26
Справа № 470/358/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 вересня 2026 року с-ще Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Лусти С.А., 
за участю секретаря судового засідання Дячук А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Березнегувате в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

29 квітня 2026 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду з відповідним позовом до відповідачки, через підсистему "Електронний суд ЄСІТС", який підписаний його представником Усенком М.І., що діє на підставі договору про надання правничої допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року.
В позові зазначено, що 06 жовтня 2019 року між ТОВ "Мілоан" та відповідачкою було укладено Договір про надання споживчого кредиту №1296111, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит, у розмірі 12000 грн. 26 грудня 2019 року між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "Фінансова компанія "Кредит Капітал" укладено Договір відступлення прав вимоги №44-МЛ, відповідно до якого ТОВ Фінансова компанія "Кредит Капітал" набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ "Мілоан", в тому числі і до ОСОБА_1 . Оскільки відповідачка належним чином не виконала зобов`язань щодо повернення коштів, то станом на дату звернення до суду у неї виникла заборгованість, у розмірі 46200,00 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на користь ТОВ "Фінансова компанія "Кредит Капітал" заборгованість за кредитним договором №1296111 від 06 жовтня 2019 року, в розмірі 46200,00 грн, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір, у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 8000,00 грн.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові зазначив про слухання справи у його відсутність та підтримання позовних вимог в повному обсязі. Крім того направив на адресу суду додаткові пояснення по справі, в яких заперечення відповідачки проти позовних вимог, викладені у відзиві на позовну заяву, вважав безпідставними, через укладення відповідачкою кредитного договору у відповідності до вимог ЗУ «Про електронну комерцію», шляхом введення одноразового ідентифікатора, який їй було направлено у вигляді смс на номер телефону первісним кредитором, відсутність підстав для застосування судом наслідків спливу строку позовної давності, у зв`язку з їх призупиненням через карантин та воєнний стан в період з 02 квітня 2020 року до 03 вересня 2025 року та не підтвердження відповідачкою вчинення третіми особами шахрайських дій стосовно отриманих нею кредитних коштів (а.с.110-115).
Відповідачка в судове засідання також не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, від представника відповідачки на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та відзив на позовну заяву, в якому остання заперечувала проти позовних вимог позивача, через недоведеність позивачем підписання відповідачкою вказаного кредитного договору, недоведеність отримання та використання нею кредитних коштів, у зв`язку із шахрайськими діями третіх осіб, неповідомлення відповідачки про перехід до позивача права вимоги за кредитним договором, закінчення на час звернення з позовом до суду строків позовної давності та не обґрунтованість за критеріями розумності, пропорційності та співмірності понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги (а.с.69-73,118,119).
Оскільки представник позивача, відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.
Дослідивши докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Так 06 жовтня 2019 року, у відповідності до ЗУ «Про електронну комерцію», між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою було укладено кредитний договір №1296111, за яким первісний кредитор надав відповідачці у тимчасове платне користування грошові кошти, в розмірі 12000,00 грн., строком на 15 днів до 21 жовтня 2019 року, зі сплатою фіксованої процентної ставки 3,0 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування грошовими коштами протягом усього строку кредитування та сплатою комісії за надання кредиту, в розмірі 1200,00 грн., яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово (а.с.13-18).
Крім цього того ж дня відповідачкою було підписано Анкеру-заяву на отримання кредиту №1296111, де нею зазначено бажані умови кредитування, зокрема сума кредиту, строк кредитування, комісія за надання кредиту, проценти за його користування та зазначено анкетні дані, зокрема, дата, місяць, рік народження, номер мобільного телефону, електронна пошта, номер та серія паспорта громадянина України, адреса реєстрації та проживання (а.с.20-21).
Вказаний договір було підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором U27807, про що свідчить довідка ТОВ «Мілоан» від 10 вересня 2025 року (а.с.19).
ТОВ «Мілоан» виконало зобов`язання за кредитним договором, перерахувавши грошові кошти на картковий рахунок, вказаний відповідачкою, що підтверджується копією платіжного доручення №1891418 від 07 жовтня 2019 року та листом АТ КБ «ПриватБанк» від 23 червня 2026 року, однак остання не виконала взятих на себе зобов`язань, грошові кошти та відсотки за їх користування вчасно не повернула, у зв`язку з чим їй нараховано заборгованість, в розмірі 46200,00 грн., яку за договором відступлення права вимоги №44-МЛ від 26 грудня 2019 року було передано ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (а.с.22,26-44,105).
Згідно наданої позивачем відомості про щоденні нарахування і погашення та виписки з особового рахунку, відповідачці станом на 14 квітня 2026 року нараховано за даним кредитним договором заборгованість, у розмірі 46200,00 грн., з яких 12000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 27000,00 грн. заборгованість за відсотками, 1200,00 грн. комісія за надання кредиту та 6000,00 грн. заборгованість за штрафом/пенею (а.с.23-25).
Не дивлячись на вимогу позивача про погашення кредитної заборгованості від 01 квітня 2026 року суму заборгованості перед позивачем відповідачка в добровільному порядку не сплачує (а.с.45).
Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини із зобов`язального права по кредитному договору.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Частина 1 ст.530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Крім того, згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Частиною 2 статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачкою зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості, розрахунок заборгованості відповідачкою спростовано не в повному обсязі.
Доводи представника відповідачки, зазначені у відзиві на позовну заяву, про недоведеність позивачем підписання відповідачкою вказаного кредитного договору, судом до уваги не приймаються, оскільки відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Отже будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до змісту частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Так судом встановлено, що 06 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» на підставі анкети - заяви позичальника укладено кредитний договір №1296111, який підписано відповідачкою з використанням одноразового ідентифікатору U27807, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти, в розмірі 12000 грн, на строк 15 днів, шляхом переказу на картковий рахунок.
Згідно п.6.1 Договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений на веб-сайті miloan.ua.
Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5 Договору).
Довідкою про ідентифікацію підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з якою укладено договір №1296111 від 06 жовтня 2019 року, ідентифікована ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): одноразовий ідентифікатор U27807; дата відправки ідентифікатора позичальнику – 07.10.2019; номер телефону на який було відправлено ідентифікатор 380975151019 .
При укладенні спірного кредитного договору №1296111 відповідачкою здійснені дії, які чітко свідчать про її свідомий вибір щодо укладення договору. Без здійснення входу на сайт ТОВ «Мілоан», без її ідентифікації та верифікації її платіжної картки, без підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, укладення договору було б неможливе. ОСОБА_1 повідомила власні персональні дані, в тому числі реєстраційний номер облікової карти платника податків, адресу проживання, номер банківської карти, номер мобільного телефону.
Платіжне доручення №1891418 від 07 жовтня 2019 року підтверджує успішну операцію перерахування коштів, у розмірі 12000 грн. ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , призначення платежу – кредитні кошти від ТОВ Мілоан згідно договору 1296111 (а.с.22).
Наданою АТ КБ «ПриватБанк» довідкою від 23 червня 2026 року підтверджується зарахування коштів в розмірі 12000 грн. на картковий рахунок ОСОБА_1 , із зазначенням номера рахунку та номера картки 07 жовтня 2019 року з призначенням платежу – поповнення картки (а.с.105).
За такого суд дійшов висновку про доведеність позивачем факту укладання 06 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» кредитного договору №1296111 та, відповідно, узгодження сторонами умов цього кредитного договору, зокрема щодо сплати процентів та отримання відповідачкою кредитних коштів в обумовленому договором розмірі.
При цьому, доводи представника відповідачки про заволодіння кредитними коштами ОСОБА_1 третіми особами внаслідок вчинення шахрайських дій свого підтвердження в ході судового розгляду не знайшли, оскільки за повідомленням старшого слідчого ВП №2 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області кримінальне провадження за заявою відповідачки було закрите, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування (а.с.86-87).
Щодо доводів представника відповідачки про неповідомлення відповідачки про перехід до позивача права вимоги за кредитним договором від 06 жовтня 2019 року, то згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Частиною 2 статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5.
Як вбачається із відомості про щоденні нарахування та погашення, відповідачка заборгованість перед первісним кредитором за кредитним договором від 06 жовтня 2019 року не погасила, а тому вона не звільняється від зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості. 
Стосовно доводів представника відповідачки про закінчення на час звернення з позовом до суду строків позовної давності, то за умовами кредитного договору відповідачка повинна була повернути кредитні кошти ТОВ «Мілоан» до 21 жовтня 2019 року, а звернувся позивач з позовом до суду 29 квітня 2026 року.
Відповідно до вимог ст.ст.257 та 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а спеціальна позовна давність, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені), - один рік.
Разом з тим, в питанні застосування позовної давності необхідно враховувати 12 та 19 пункти прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а саме те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (строк дії карантину з 11 березня 2020 року по 30 червня 2023 року).
У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності , який набрав чинності 04 вересня 2025 року, пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було виключено.
Зважаючи на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, оскільки в період з 21 жовтня 2019 року до 11 березня 2020 року та з 04 вересня 2025 року до 29 квітня 2026 року пройшло лише 12 місяців, тому правових підстав для відмови у задоволені позову про стягнення кредитної заборгованості внаслідок спливу позовної давності суд не вбачає. 
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка порушила умови кредитного договору, не повернула отримані грошові кошти та не сплатила проценти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту, в розмірі 12000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Стосовно стягнення з відповідачки щомісячних процентів за користування кредитом, то за умовами договору відповідачка зобов`язалася сплачувати ТОВ «Мілоан» 3,0 % на день від фактичного залишку кредиту протягом строку кредитування (15 днів).
Пунктом 2.3.1. кредитного договору визначено, що позичальник має право на продовження строку користування/повернення кредиту на таких самих умовах на певну кількість днів, за умови сплати комісії за продовження строку та певної частки заборгованості по кредиту, однак як вбачається із відомості про щоденні нарахування та погашення, відповідачка до закінчення строку кредитування ані чистини заборгованості за кредитом, ані комісії за продовження строку кредиту не сплатила, а тому пролонгації кредиту не відбулося. 
За такого заборгованість відповідачки за відсотками складає 5400,00 грн. (12000,00 грн. сума кредиту х 3,0 % на день х 15 днів), однак позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідачки проценти за вказаним договором, у розмірі 27000,00 грн., нарахованих в період з 07 жовтня до 20 грудня 2019 року, тобто за межами строку кредитування, а тому вказані вимоги позивача підлягають задоволенню лише частково, в розмірі 5400,00 грн.
Стягнення заборгованості за процентами по вказаному кредитному договору, в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, позивач у позові не заявляв.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачки заборгованості по комісії за видачу кредиту, в розмірі 1200,00 грн., то 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» № 1734-VІІІ, у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
У пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України № 1734-VІІІ встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини 2 статті 8 вказаного Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання, обслуговування та повернення кредиту.
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частина 1 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
В пункті 1.5.1 кредитного договору передбачена одноразова сплата комісії за надання кредиту у розмірі 1200,00 грн, яка нараховується за ставкою 10 процентів від суми кредиту.
ТОВ «Мілоан» є фінансовою установою, яка надає єдину фінансову послугу надання коштів у кредит (мікрокредитування) фізичним особам на будь-які цілі, переважно у вигляді швидких онлайн-кредитів на банківську картку на умовах строковості, платності та зворотності.
Встановивши у кредитному договорі сплату комісійної винагороди за надання кредиту, фінансова установа не повідомила, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, оскільки надання кредиту це фінансова послуга, що надає ТОВ «Мілоан». Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які ТОВ «Мілоан» встановлена комісія.
Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу та обмежують права позивача з огляду на права споживача, викладені у законі України № 1734-VІІІ.
Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України № 1734-VІІІ умови договору, які обмежують права позивача порівняно з правами встановленими цим Законом, є нікчемними.
За такого, суд дійшов висновку про відмову позивачу у стягненні з відповідачки комісії за надання кредиту, в розмірі 1200,00 грн.
Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідачки штрафу/пені, в розмірі 6000,00 грн., то згідно п.4.1. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування, позичальник починаючи з дня наступного за днем спливу терміну повернення кредиту, зобов`язаний сплатити на користь товариства пеню, в розмірі 2,0% від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення, але не більше 50% від загальної суми кредиту, одержаного позичальником за цим договором.
Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Як вбачається з умов укладеного між сторонами кредитного договору пеня нараховується позичальнику з дня наступного за днем спливу терміну повернення кредиту, тобто після закінчення строку кредитування.
Відповідно до висновку, зробленого Верховним Судом в постанові по справі №175/4753/15-ц, після закінчення строку дії кредитного договору пеня не нараховуються.
Отже у даній справі пеня, в розмірі 6000,00 грн., яка нарахована первісним кредитором після закінчення строку кредитування, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому відсутні підстави для її стягнення з відповідачки на користь позивача.
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачку обов`язок по відшкодуванню позивачу пропорційно задоволеним позовним вимогам витрат на оплату судового збору, в розмірі 1002,72 грн. (а.с.11).
Вирішуючи питання про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, в розмірі 8000,00 грн., то згідно п.1 ч.3 ст. 113 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч.3 ст.141 ЦПК України, зокрема обґрунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги №0107 від 01 липня 2025 року, укладеного з адвокатським об`єднанням "Апологет", акт №Д/20953 про надання правничої допомоги від 14 квітня 2026 року, в якому зазначено про надані послуги позивачу за позовом до відповідачки, в розмірі 8000 грн. та детальний опис наданих послуг до вказаного акту (а.с.49-54).
Враховуючи складність справи, що є малозначною, виконані адвокатом роботи, які не потребують значних затрат часу, зміст позовної заяви, що є типовим для такого виду правовідносин, обсяг доданих документів, який не є значним та заперечення представника відповідачки щодо розміру вказаних витрат, суд вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу, у розмірі 8000,00 грн. не відповідають засадам розумності, співмірності, характеру наданої правової допомоги та реальності таких витрат, а тому вважає за можливе визначити їх на рівні 5000,00 грн., та у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог стягнути з відповідачки на користь позивача 1883,12 грн. як витрат на оплату професійної правничої допомоги. 
Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», код ЄДРПОУ 35234236, заборгованість за кредитним договором №1296111 від 06 жовтня 2019 року, станом на 14 квітня 2026 року, в розмірі 17400,00 (сімнадцять тисяч чотириста) грн., з яких: 12000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту та 5400,00 грн. заборгованість за відсотками.
Стягнути з  ОСОБА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», код ЄДРПОУ 35234236, витрати по сплаті судового збору, в розмірі 1002,72 грн. та витрати на оплату професійної правничої допомоги, в розмірі 1883,12 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», код ЄДРПОУ 35234236, місце знаходження: вул. Смаль-Стоцького, 1 корпус 28 м. Львів, 79029;
Відповідачка:  ОСОБА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 07 вересня 2026 року.

Суддя   С.  А.  Луста