Дата документу 07.07.2026 Справа № 337/2226/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 337/2226/23
Провадження №22-ц/807/781/26
Провадження №22-ц/807/781/26-2
Головуючий в 1-й інстанції – Бредун Д.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Полякова О.З.,	
секретар	Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами:
-ОСОБА_1 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2026 року, постановлену у м. Запоріжжі про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банковська Юлія Василівна про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на майно в порядку спадкування; 
-ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Войтовича Євгена Михайловича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2026 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банковська Юлія Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Балики П.О. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус ЗМНО Банкова Ю.В., в якому просила визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову вказано, що приватним нотаріусом ЗМНО Банковською Ю.В. за заявою ОСОБА_2 була заведена спадкова справа №107/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 – ОСОБА_3 . До складу спадкового майна увійшла квартира АДРЕСА_1 . Після спливу строку на прийняття спадщини, 18 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернулася із заявою на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно ст. 1264 ЦК України, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.02.2022 року №80/02-31 нотаріус відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки наявний спадкоємець попередньої черги, який прийняв спадщину (за правом представлення після її померлої матері – ОСОБА_4 , яка на думку Нотаріуса є рідною сестрою спадкодавця). Вказану обставину ОСОБА_2 оспорює, і вважає недоведеною. Крім того, позивачка проживала із Спадкодавцем однією сім`єю більше ніж п`ять років, а тому є спадкоємцем у відповідності до ст. 1264 ЦК України.
20 вересня 2023 року відповідачка ОСОБА_1 подала зустрічний позов, в якому просила суд: встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 є тіткою ОСОБА_1 ; визнати право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після померлої ОСОБА_3 . В обґрунтування позову вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Тоді ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво їй не було видано у зв`язку відсутністю документів на підтвердження родинних стосунків. За таких обставин, просить встановити факт родинних відносин в судовому порядку.
Ухвалою від 05 жовтня 2023 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус ЗМНО Банковська Ю.В. про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2026 року, залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банковська Юлія Василівна про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2026 року, відмовлено повністю в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ), третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банкова Юлія Василівна ( АДРЕСА_5 ) про визнання права власності в порядку спадкування.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду в приводу неналежного виконання стороною позивача своїх обов`язків щодо явки в судове засідання є безпідставними. Неможливість явки в судове засідання була зумовлена похилим віком, несприятливими погодними умовами, зміною представників. Залишення позову без розгляду є порушення права скаржника на доступ до правосуддя. 

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Войтовича Євгена Михайловича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачка у справі була протягом п`яти років до дня смерті спадкодавиці зареєстрована з нею за однією адресою, перебрала на себе функції держави щодо догляду за особою похилого віку, сплачувала комунальні послуги, вела спільне господарство, організувала поховання, вказані факти беззаперечно вказують на наявність підстав для задоволення вимог позову. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали та рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Залишаючи без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банковська Юлія Василівна про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на майно в порядку спадкування, суд застосував процесуальні наслідки неналежного виконання стороною позивача своїх обов`язків, а саме неявки в судове засідання вчетверте належним чином повідомленого позивача за зустрічним позовом, оскільки від неї чи її представників не надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, лише при повторній неявці належним чином повідомленого позивача, який не повідомив про причини своєї неявки і від якого не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає заяву без розгляду.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Підставою для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.

30 вересня 2025 року сторона позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилась. Її представник, адвокат Кірсанова А.В. 30 вересня 2025 року надала клопотання про участь у цьому засіданні у режимі відеоконференції або про відкладення слухання, оскільки вона не може залишити одну вдома 3-річну дитину. Розгляд справи було відкладено.

06 листопада 2025 року позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 чи її представник до судового засідання не з`явились. Її представник, адвокат Кірсанова А.В. 06 листопада 2025 року надала клопотання про відкладення слухання через перебуванням на лікарняному з малолітньою дитиною. Розгляд справи було відкладено.

09 грудня 2025 року адвокат Скупа Н.О., в якості представника позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 , подала заяви про вступ у справу в якості представника, надання їй доступу до підсистеми «Електронний суд», та заяву про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 09 грудня 2025 року позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 чи її представник, не з`явились. Розгляд справи було відкладено.

В судове засідання 20 січня 2026 року позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 чи жоден з її представників, не з`явились. Жодних заяв чи клопотань не надали.

Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Такі наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо нез`явлення позивача є перешкодою для розгляду справи. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Така позиція неодноразово підтримувалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 7 серпня 2020 року у справі № 405/8125/15-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 658/1141/18, та у відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Таким чином, згідно з вимогами ЦПК України суд першої інстанції не з`ясовуючи причини повторної (четвертої) неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача за зустрічним позовом і в даному випадку, оскільки від неї чи її представників не надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, обґрунтовано вважав за необхідне застосувати процесуальні наслідки неналежного виконання стороною позивача своїх обов`язків, і залишив зустрічну позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що залишення позову без розгляду не є перешкодою для повторного звернення до суду з відповідними вимогами, тому доводи апеляційної скарги з приводу порушення права позивача за зустрічним позовом на доступ до правосуддя є безпідставними.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 27 липня 2016 року по момент звернення до суду була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

15 лютого 2019 року ОСОБА_2 подала до завідуючої відділенням соціальної допомоги вдома Хортицького району Запорізького міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) заяву, згідно якої просить припинити надання соціальної послуги догляд вдома з 18.02.2019 року ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з її реєстрацією за даною адресою, та догляду за нею. Вона повністю бере на себе обов`язки по догляду за нею.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка с. Догмарівка Нижньосірогозького району Херсонської області, у віці 89 років, місце смерті Хортицький район міста Запоріжжя (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , актовий запис №1917).

Договір замовлення на організацію та проведення поховань ОСОБА_3 05 серпня 2021 року укладено ОСОБА_2 .

Також 04 серпня 2021 року ОСОБА_2 уклала договір №47169 з СКП «Об`єднана житлово-комунальна, побутова та ритуальна служба» Широківської сільської ради Запорізької області, про надання місця на Кладовищі для поховання особи та/або здійснення резервування місця на Кладовищі для подальшого поховання. Такі послуги були сплачені ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтво про поховання №47169, наявного у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 похована 05 серпня 2021 року на ділянці № НОМЕР_4 , ряд № НОМЕР_5 , місце № НОМЕР_6 кладовища Святого Миколая.

На момент смерті, ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 (свідоцтво №4369 про право власності на житло від 11.11.1993 року, висновок про реєстрацію кв. АДРЕСА_6 від 21.12.1993 року, технічний паспорт на квартиру).

08 вересня 2021 року ОСОБА_2 подала до приватного нотаріуса ЗМНО Банковської Ю.В. заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_3 , як особа, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як 5 років до часу відкриття спадщини.

20 грудня 2021 року до приватного нотаріуса ЗМНО Банковської Ю.В. заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_3 подала ОСОБА_1 , посилаючись, що вона є племінницею померлої, рідна сестра якої, мати ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

До заяви долучила: свідоцтво про народження серії НОМЕР_7 , актовий запис №911, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ; повторне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_8 , актовий запис №3063, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженки с-ще Н-Карпівка Курінського району Карагандинської області Республіки Казахстан, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно посвідки про народження серії НОМЕР_9 , батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_6 і ОСОБА_7 .

Крім того, суду відповідачка ОСОБА_1 надала особисте листування з нею особи, в тому числі підписаної «тітка ОСОБА_8 », та архівні довідки, що ОСОБА_9 навчалась в І Покровській НСШ Н.Сірогозського району Херсонської області, та працювала у Нурінському відділі охорони здоров`я.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної від 18 лютого 2022 року приватний нотаріус ЗМНО Банковська Ю.В. відмовили ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про права на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , у зв`язку з наявністю спадкоємця попередньої черги, за правом представлення.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Посилаючись саме на четверту чергу спадкування, ОСОБА_2 вважає себе спадкоємцем померлої ОСОБА_3 . Жодних документів про родинне споріднення з ОСОБА_3 стороною позивачки не надавалось.

На підтвердження такої обставини, суду було надано: пояснення батьком позивачки – ОСОБА_10 ; інформацію про спільну реєстрацію ОСОБА_2 з померлою ОСОБА_3 за 5 років 5 днів до смерті останньої; заяву ОСОБА_2 від 15 лютого 2019 року до служби соціальної допомоги; документи по похованню ОСОБА_3 .

При цьому, свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 заперечили спільне проживання позивачки з померлою.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні було доведено лише факт спільної реєстрації ОСОБА_2 з померлою ОСОБА_3 , однак не факт спільного проживання, наявність у них спільного бюджету і спільних коштів, несення позивачкою спільних витрат із ОСОБА_3 , в тому числі, оплату комунальних послуг, утримання житла, його ремонт, обладнання побуту, придбання продуктів, речей, ліків, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Заява від 15 лютого 2019 року до завідуючої відділенням соціальної допомоги вдома Хортицького району Запорізького міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), свідчить що ОСОБА_2 виявила бажання взяти на себе обов`язки по догляду за ОСОБА_3 з 18 лютого 2019 року, тобто, за 2,5 роки до смерті ОСОБА_3 , однак не факт здійснення відповідного догляду. За таких обставин, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Питання прийняття спадщини ОСОБА_1 та факт її родинних відносин з померлою ОСОБА_3 судом не вирішується, оскільки зустрічний позов було залишено без розгляду ухвалою суду від 20 січня 2026 року.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суд першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18)).

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати норми частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен настати на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Подібні за змістом висновки виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Необхідною умовою для встановлення заявленого факту є доведеність факту спільного проживання заявниці та спадкодавця, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 243/1073/23 (провадження № 61-18172св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів апеляційного суду, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи позивачки та подані нею докази, дійшов мотивованого висновку, що позивачка не довела належними, достатніми та допустимими доказами факт її спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю та ведення з нею спільного господарства, спільного побуту, наявності у них взаємних прав та обов`язків протягом п`яти років до моменту смерті спадкодавця.

Показання свідків допитаних під час розгляду справи в суді першої інстанції носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах. Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини. 

Кожному доказу наявному в матеріалах справи, судом першої інстанції надано належну оцінку, з якою погоджується суд апеляційної інстанції, при цьому зауважує, що апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували відповідні висновки суду.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Войтовича Євгена Михайловича залишити без задоволення.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2026 року та рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2026 року у цій справі залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 10 липня 2026 року.

Головуючий С.В. Кухар

Судді: І.В. Кочеткова

О.З. Поляков