ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 278/1644/25 | | Головуючий у 1-й інст. Мокрецький В.І.
Категорія 96 | | Доповідач Панкеєва В.А.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Панкеєвої В.А.,
суддів Григорусь Н.Й.,
Галацевич О.М.,
за участю секретаря Добровольської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/1644/25 за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на майно в порядку спадкування,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Янчука Максима Олександровича
на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 19 травня 2026 року, 

встановив:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, просила встановити факт володіння на праві власності житловим будинком та земельною ділянкою (для обслуговування житлового будинку і господарсько-побутових приміщень, площею 0,20 га), розташованих в с.Левкові Житомирського (раніше Коростишівського) району Житомирської області; визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок та земельну ділянку (для обслуговування житлового будинку і господарсько-побутових приміщень, площею 0,20 га), розташованих за вказаною адресою. Крім того, просила звільнити від сплати судового збору. 
Ухвалами Житомирського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2025 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та залишено без руху позовну заяву з наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалами Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2025 року продовжено строк виконання вимог ухвали суду від 11 квітня 2025 року про залишення позовної заяви без руху на 10 днів з моменту вручення копії цієї ухвали та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в межах цього провадження в сумі 3 031,91 грн до ухвалення рішення у цій справі. Роз`яснено позивачу, що у разі несплати нею судового збору в межах цього провадження в сумі 3 031,91 грн до ухвалення судового рішення у цій справі вищевказаний позов буде залишений без розгляду в порядку ст.257 ЦПК України.
13 травня 2025 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог разом із клопотанням про звільнення її від сплати судового збору. 
22 травня 2025 року позивачем подано уточнену позовну заяву.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 30 травня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у цій справі та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 00 хвилин 02 липня 2025 року.
Підготовчі судові засідання неодноразово відкладалися у зв`язку з витребуванням судом доказів, клопотанням представника позивача та неявкою позивача та її представника.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 19 травня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на майно в порядку спадкування залишено без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.257 ЦПК України та роз`яснено ОСОБА_1 її право повторно звернутися до суду з аналогічними вимогами.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Янчук Максим Олександрович подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати, а справу направити до Житомирського районного суду Житомирської області для продовження розгляду. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та із застосуванням надмірного процесуального формалізму, що призвело до обмеження права позивачки на доступ до суду. 
Апелянт зазначає, що ухвалою суду від 05 травня 2025 року позивачці було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі. Водночас суд не визначив конкретного строку для його сплати, не повідомив про необхідність сплатити збір та не надав можливості усунути відповідний недолік, однак залишив позов без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України. На думку апелянта, за відсутності встановленого судом строку для сплати судового збору застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 136 ЦПК України, було передчасним та необґрунтованим. 
Також вказує, що справа перебувала у провадженні суду понад рік, у ній було проведено підготовче провадження, досліджено докази та фактично завершено судовий розгляд. За таких обставин залишення позову без розгляду замість надання строку для сплати судового збору або вирішення питання про судові витрати у кінцевому судовому рішенні суперечить принципам пропорційності, процесуальної економії та ефективного доступу до правосуддя. 
Крім того, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, вирішуючи процесуальне питання, вийшов за його межі та надав оцінку обґрунтованості позовних вимог по суті спору. 
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 11 червня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду на 12:30 год 20 серпня 2026 року.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином та вчасно. 
За приписами ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Представник позивача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.
Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, виходив із того, що ухвалою від 05 травня 2025 року позивачці було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі та роз`яснено наслідки його несплати у визначений строк. Копію зазначеної ухвали 07 травня 2025 року доставлено до електронного кабінету представника позивачки, а тому остання була належним чином повідомлена про необхідність сплати судового збору та наслідки невиконання цього обов`язку.
Оскільки станом на 19 травня 2026 року судовий збір позивачкою сплачений не був, а клопотань щодо продовження строку його сплати не надходило, суд дійшов висновку про наявність передбачених частиною другою статті 136 та пунктом 8 частини першої статті 257 ЦПК України підстав для залишення позову без розгляду.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Частиною другою статті 136 ЦПК України передбачено, що якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
Як уже зазначалось, ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2025 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в межах цього провадження в сумі 3 031,91 грн до ухвалення рішення у цій справі. Роз`яснено позивачу, що у разі несплати нею судового збору в межах цього провадження в сумі 3 031,91 грн до ухвалення судового рішення у цій справі вищевказаний позов буде залишений без розгляду в порядку ст.257 ЦПК України.
Отже, суд першої інстанції, задовольнивши клопотання позивачки, сам визначив граничним моментом відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі. 
За таких обставин несплата позивачкою судового збору до завершення розгляду справи не утворювала підстав для залишення позову без розгляду, оскільки частина друга статті 136 ЦПК України передбачає стягнення судових витрат за судовим рішенням у разі, коли їх сплату було відстрочено або розстрочено до ухвалення рішення у справі.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати та в резолютивній частині свого рішення (стаття 265 ЦПК України) зазначає висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог, про розподіл судових витрат.
Станом на 19 травня 2026 року підстави для залишення позову без розгляду у зв`язку з несплатою судового збору не настали, оскільки визначений судом кінцевий строк його сплати - до ухвалення рішення у справі - на цей момент не закінчився.
З урахуванням ухвали від 05 травня 2025 року суд першої інстанції мав розглянути спір по суті та розподілити судовий збір за подання позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно статті 141 ЦПК України: у випадку задоволення позову - стягнути судовий збір в дохід держави з відповідача, відмови в позові - з позивача.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2025 року у справі № 352/160/25.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України позов залишається без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
Натомість у цій справі після постановлення ухвали від 05 травня 2025 року питання несплати судового збору було процесуально вирішене шляхом задоволення клопотання позивачки про відстрочення його сплати, після чого суд продовжив розгляд справи. 
Тому застосування пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України на завершальній стадії розгляду справи без урахування положень частини другої статті 136 ЦПК України про можливість стягнення відстрочених судових витрат за судовим рішенням є помилковим.
Посилання суду першої інстанції на те, що позивачка та її представник були повідомлені про необхідність сплати судового збору та наслідки його несплати, наведеного висновку не спростовує, оскільки саме ухвалою суду від 05 травня 2025 року сплату судового збору було відстрочено до ухвалення рішення у справі.
Крім того, залишивши позов без розгляду з процесуальних підстав, суд першої інстанції одночасно висловив міркування щодо того, які саме юридичні факти можуть породжувати правові наслідки для визнання за позивачкою права власності на спадкове майно.
Оскільки спір по суті судом не вирішувався, наведені судом міркування щодо юридичної обґрунтованості заявлених вимог не стосувалися вирішення процесуального питання про наявність підстав для залишення позову без розгляду.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України є передчасним та ґрунтується на неправильному застосуванні норм процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм процесуального права.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України у випадку порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ухвала суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому вона підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до п."в" ч.4 ст.382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року у справі №910/4631/22.
Таким чином, питання про відшкодування судових витрат за апеляційний перегляд ухвали підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись статтями 258, 259, 367, 368, 374, 379, 381-383, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Янчука Максима Олександровича задовольнити.
Ухвалу Житомирського районного суду Житомирського районного суду від 19 травня 2026 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді Н.Й. Григорусь

О.М. Галацевич

Повне судове рішення складено 24 серпня 2026 року.