ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/3893/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Мамалуя О. О., 
за участю секретаря судового засідання Долгополової Ю. А., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Одеської області
у складі судді Желєзної С. П.
від 14 січня 2026 року
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Філінюка І. Г., Аленіна О. Ю., Принцевської Н. М.
від 19 травня 2026 року

у справі за позовом ОСОБА_1 
до Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу "Алушта-південь" 
про визнання правовідносин припиненими та покладення обов`язку вчинити певну дію

за участю представників:
від позивача: Брановицький В. В.
від відповідача: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу "Алушта-південь", в якому просив:
1) визнати припиненими правовідносини його участі як члена Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь»; 
2) покласти на державного реєстратора обов`язок здійснити відповідну реєстраційну дію про його виключення зі складу Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь».
В обґрунтування вимог позивач послався на те, що після тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив «Алушта-південь» фактично не здійснює діяльність в межах юрисдикції України, оскільки перебуває поза межами правового поля України. За твердженням позивача наявний у нього статус учасника зазначеного кооперативу, зареєстрованого на тимчасово окупованій території, створює для нього суттєві ризики в контексті фінансового моніторингу та репутаційних перевірок, може ускладнити доступ до банківських послуг, участі в господарській діяльності та отримання кредитних ресурсів, а можливість ініціювання прийняття кооперативом рішення про виключення позивача зі складу учасників та проведення відповідної реєстраційної дії у позивача відсутня.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 29 вересня 2025 року прийняв зазначену позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/3893/25.
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
15 березня 2006 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений запис про проведення державної реєстрації Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу "Алушта-південь".
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є учасником (засновником) Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу "Алушта-південь".
З 18 квітня 2024 року місцем реєстрації ОСОБА_1 є м. Київ, що підтверджується витягом з реєстру Київської територіальної громади № 2025/013855659 від 22 вересня 2025 року. 
17 вересня 2025 року ОСОБА_1 підписав заяву, адресовану Обслуговуючому житлово-будівельному кооперативу "Алушта-південь" про вихід з кооперативу, в якій просив прийняти його заяву про вихід з кооперативу, передати заяву про вихід з кооперативу на розгляд найближчих загальних зборів членів кооперативу та виключити його зі складу членів Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу "Алушта-південь".
Справжність підпису ОСОБА_1 на заяві про вихід з кооперативу від 17 вересня 2025 року була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З., про що був зроблений запис в реєстрі за № 2152.
17 вересня 2025 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З. отримав від ОСОБА_1 наступні документи для проведення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу»: заяву про вихід зі складу засновників (учасників) та заяву про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу.
18 вересня 2025 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З. за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 склав повідомлення про відмову у здійсненні державної реєстрації змін до відомостей. Повідомлення про відмову було прийняте на підставі пунктів 1, 4 частини першої статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у зв`язку з поданням заяви особою, яка не має на це повноважень, та неподанням документів у повному обсязі.
У зв`язку з відмовою у здійсненні зазначеної державної реєстрації ОСОБА_1. у вересні 2025 року звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу "Алушта-південь", в якому просив: 
1) визнати припиненими правовідносини його участі як члена Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь»; 
2) покласти на державного реєстратора обов`язок здійснити відповідну реєстраційну дію про його виключення зі складу Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь».
3. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів, мотиви їх ухвалення.
Господарський суд Одеської області рішенням від 14 січня 2026 року у справі № 916/3893/25, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19 травня 2026 року, у позові відмовив. 
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що:
- обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки не може поновити порушене право позивача; 
- Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив "Алушта-південь" не виступає суб`єктом порушеного права позивача на проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, є неналежним відповідачем, за рахунок якого позивач прагне отримати судове рішення, яке впливатиме на права та обов`язки осіб (державних реєстраторів), які навіть не є сторонами даного судового процесу та відомості про порушення якими прав позивача в матеріалах справи відсутні.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі позивач - ОСОБА_1 просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 14 січня 2026 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19 травня 2026 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підстави касаційного оскарження судових рішень позивач послався на пункти 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій:
- не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статей 4, 13 Закону України «Про кооперацію» щодо принципу безперешкодного виходу з кооперативу, викладені у постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 915/1183/18;
- не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статей 15, 16 Цивільного кодексу України та частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.40. постанови) та від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13. постанови), залишили поза увагою те, що визнання правовідносин припиненими прямо передбачене пунктом 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України як самостійний спосіб захисту, та дійшовши висновку про те, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права, не визначили в порушення частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, який спосіб захисту є ефективним.
Крім того, скаржник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме: щодо ефективного способу захисту права члена кооперативу на вихід із кооперативу, зареєстрованого на тимчасово окупованій території України, коли позасудовий вихід об`єктивно унеможливлений через режим окупації.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач відзиву на касаційну скаргу позивача не надав.
7. Короткий зміст заявлених учасниками справи клопотань.
Позивач разом з касаційною скаргою заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в якому просить:
- передати справу № 916/3893/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми, необхідністю забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо захисту прав учасників юридичних осіб, зареєстрованих на тимчасово окупованій території України, на вихід із таких організацій.
- у разі відмови у передачі справи до Великої Палати - вирішити питання про уточнення або відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі № 910/1442/22 в частині його застосування до правовідносин за умов тимчасової окупації.
За твердженням позивача виключна правова проблема у цій справі полягає у необхідності вирішенні питання: чи може суд відмовити у будь-якому правовому засобі захисту особі, яка через обставини непереборної сили позбавлена всіх позасудових механізмів реалізації свого права? 
За твердженням позивача ця проблема стосується багатьох юридичних осіб, місцезнаходженням яких за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб є АР Крим та м. Севастопіль, які фактично не функціонують у правовому полі України, а їх учасники - фізичні особи несуть пов`язані з цим репутаційні та регуляторні ризики (фінансовий моніторинг, кредитування, банківські послуги) та позбавлені механізму виходу. За твердження позивача сформована Великою Палатою Верховного Суду правова позиція у цій справі матиме значення прецеденту для вирішення численних аналогічних справ у всіх юрисдикціях, а формування висновку із зазначеного питання є саме по собі завданням, яке відповідає цілям Великої Палати.
Позивач у зазначеному клопотання наводить перелік правових позицій, щодо яких Велика Палата Верховного Суду має надати висновок, а саме:
- чи є визнання правовідносин участі в кооперативі припиненими у судовому порядку (пункт 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) ефективним та допустимим способом захисту права члена кооперативу на вихід, якщо кооператив зареєстрований на тимчасово окупованій території та позасудовий вихід об`єктивно неможливий?
- чи поширюється висновок постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі № 910/1442/22 про недопустимість судового втручання в питання виходу з кооперативу на ситуацію об`єктивної неможливості позасудового виходу, зумовленої тимчасовою окупацією частини території України?
- чи зобов`язаний суд, встановивши, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, вказати ефективний спосіб або самостійно застосувати такий спосіб відповідно до частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, якщо позивач об`єктивно позбавлений будь-яких інших правових засобів захисту?
- яким є баланс між принципом безперешкодного виходу з кооперативної організації (стаття 4 Закону України «Про кооперацію»), конституційним правом на судовий захист (стаття 55 Конституції України), правом на ефективний засіб правового захисту (стаття 13 Конвенції) та обмеженнями, встановленими Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII для правовідносин на ТОТ?
Позиція Верховного Суду
8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанцій.
Верховний Суд, обговоривши доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, дослідивши правильність застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
За змістом частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні Верховного Суду висновки викладені в постановах від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
Способи захисту цивільних прав і законних інтересів осіб, прав та законних інтересів суб`єктів господарювання визначені у статті 16 Цивільного кодексу України.
Згідно з частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Отже, визначений статті 16 Цивільного кодексу України перелік способів захисту порушених прав та інтересів не є вичерпними.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Така правова позиція вже неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, а також, як вбачається з оскаржуваних судових рішень у цій справі, що розглядається, була врахована судами попередніх інстанцій.
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19, від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. 
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки Верховного Суду сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.
Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. 
Подібні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, у постановах Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі № 910/11383/23, від 11 лютого 2025 року у справі № 922/985/24, від 13 травня 2026 року у справі № 903/689/25.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Як вбачається предметом спору у цій справі є, зокрема позовна вимога про визнання припиненими правовідносин участі позивача (ОСОБА_1.) як члена Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь».
При цьому, як правильно встановили суди попередніх інстанцій, зазначений позов поданий ОСОБА_1 саме з метою отримання судового рішення для подальшого внесення на підставі такого судового рішення змін до відомостей про Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив «Алушта-південь», що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Отже, з огляду на вказану мету, яку прагне досягти позивач, звертаючись до суду із зазначеною позовною вимогою, суди попередніх інстанцій правильно надали оцінку ефективності обраного позивачем зазначеного способу захисту саме у контексті Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», яким урегульовані відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлених підрозділів юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, відокремленого підрозділу юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Порядок проведення державної реєстрації та інших реєстраційних дій встановлений статтею 25 цього закону, пункт 2 частини першої якої передбачає, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо: визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи; заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій; накладення/зняття арешту корпоративних прав; зобов`язання вчинення реєстраційних дій; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі; виділу юридичної особи; провадження у справах про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, прийнятих відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»; припинення юридичної особи, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення юридичної особи; припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця; відміни в порядку апеляційного/касаційного оскарження судового рішення, на підставі якого вчинено реєстраційну дію.
Отже, Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачає можливість проведення державної реєстрації та інших реєстраційних дій на підставі судового рішення. Разом з цим, цей закон, зокрема пункт 2 частини першої статті 25 закону, містить чіткий перелік судових рішень, на підставі яких проводиться така державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу. Однак, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, цей перелік не передбачає можливості вносити зміни до відомостей про юридичну особу на підставі судового рішення про визнання припиненими правовідносин участі особи як члена кооперативу.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що судове рішення про задоволення позовної вимоги про визнання правовідносин участі ОСОБА_1., як члена Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь», припиненими, не може бути підставою для проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, а обраний позивачем цей спосіб захисту прав та інтересів у спірних правовідносинах є неефективним, оскільки не може поновити порушене право позивача. 
Крім того, Верховний Суд не вбачає підстав для іншого застосування пункту 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України у сукупності з пунктом 2 частини першої статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у контексті ефективності такого способу захисту, як визнання правовідносин участі позивача як члена обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу припиненими, ніж те, які ці норми права були застосовані судами попередніх інстанцій, та не вбачає підстав для формування іншого висновку щодо застосування цих норм права, ніж, той, який зробили суди попередніх інстанцій
При цьому, Верховний Суд зазначає про те, що положення частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України передбачають лише право, а не обов`язок суду визначити у своєму рішенні, який спосіб захисту є ефективним, з огляду на що не бере до уваги доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій цієї норми процесуального права.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Отже, дійшовши висновку про те, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту у вигляді заявленої вимоги про визнання припиненими правовідносин участі ОСОБА_1 , як члена Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь», є неефективним, суди попередніх інстанцій правильно та обґрунтовано відмовили у задоволенні цієї позовної вимоги.
Позивач у касаційній скарзі зазначив про те, що ці висновки були зроблені судами попередніх інстанцій без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 915/1183/18, щодо застосування статей 4, 13 Закону України «Про кооперацію» та передбаченого цими нормами права принципу безперешкодного виходу з кооперативу, порушують цей принцип.
Однак, Верховний Суд зазначає про безпідставність цих доводів скаржника, оскільки висновки судів попередніх інстанцій про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права / інтересу не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 915/1183/18, враховуючи те, що, Верховний Суд у зазначеній постанові у справі № 915/1183/18 погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову про виведення позивача зі складу кооперативу з підстав обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права через те, що суд не має права вирішувати питання про вихід позивача з членів з кооперативу. У цій справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій також відмовили у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Доводи скаржника про те, що висновки судів попередніх інстанцій про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права / інтересу є такими, що порушують передбачений статтями 4, 13 Закону України «Про кооперацію» принцип безперешкодного виходу з кооперативу, є необґрунтованими, оскільки суд не може втручатися у діяльність юридичної особи та у виключну компетенцію його органів, зокрема не має права вирішувати питання про вихід позивача з членів з кооперативу, з огляду на що судове рішення про відмову у задоволенні такого позову не призводить до порушення вказаного принципу. 
Крім того, твердження скаржника про те, що заявлена ним вимога про визнання правовідносин участі ОСОБА_1 , як члена Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь», припиненими є ефективним способом захисту порушеного права / інтересу є необґрунтованими, оскільки зроблені на підставі лише пункту 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України без урахування положень пункту 2 частини першої статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Верховний Суд не бере до уваги твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.40. постанови) та від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13. постанови), оскільки ці твердження спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, з яких вбачається, що зазначені скаржником висновки Верховного Суду були враховані судами попередніх інстанцій з посиланням на інші постанови Верховного Суду з аналогічними висновками. Крім того, оскаржувані рішення та постанова містять також і посилання на зазначену скаржником постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. 
Верховний Суд також не бере до уваги посилання скаржника на недоцільність врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 09 березня 2023 року у справі № 910/1442/22, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не ґрунтувалися на висновках зазначеної постанови Верховного Суду, оскаржувані рішення та постанова не містять посилань на цю постанову Верховного Суду.
Верховний Суд зазначає про те, що касаційна скарга не містить доводів щодо висновку судів попередніх інстанцій про те, що Обслуговуючий житлово-будівельний кооператив "Алушта-південь" є неналежним відповідачем за іншою заявленої позовною вимогою про покладення на державного реєстратора обов`язку здійснити реєстраційну дію про виключення позивача зі складу Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь». З огляду на викладене суд касаційної інстанції, враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не переглядає оскаржувані судові рішенні в частині цих висновків та відмови у задоволенні зазначеної позовної вимоги.
Отже, визначені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, передбачені пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.
Враховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд зазначає про те, що оскаржувані судові рішення у цій справі прийняті судами попередніх інстанцій з правильним застосуванням та з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, з огляду на що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Верховний Суд, розглянувши клопотання позивача про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначає про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.
Як вбачається підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду позивач визначив частину п`яту статті 302 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
При цьому, наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язку) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. 
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Проаналізувавши доводи, наведені позивачем в обґрунтування наявності виключної правової проблеми у цій справі, Верховний Суд зазначає про необґрунтованість цих доводів, оскільки позивач не довів наявності правової проблеми у застосуванні пункту частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України.
Як уже зазначалося вище по тексту цієї постанови, твердження скаржника, наведені в обґрунтування наявності правової проблеми у застосуванні пункту 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, у контексті того, що заявлена ним позовна вимога про припинення його участі, як члена Обслуговуючого житлово-будівельного кооперативу «Алушта-південь», є ефективним способом захисту порушеного права / інтересу, зроблені позивачем без урахування положень пункту 2 частини першої статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». При цьому, позивач не обґрунтував, у чому саме полягає проблема застосування пункту 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України саме у сукупності з пунктом 2 частини першої статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України у Верховного Суду відсутній обов`язок у формуванні висновку щодо того, який спосіб захисту є ефективним у спірних правовідносинах. При цьому, суд касаційної інстанції враховує те, що позивач не зазначив у клопотанні, в чому саме полягає невизначеність у правозастосуванні цієї норми процесуального права, а лише наполягає на необхідності формування Верховним Судом та, зокрема Великою Палатою Верховного Суду, зазначеного висновку.
Жодних доводів, підкріплених відповідними доказами, в підтвердження існування неоднакової, суперечливої судової практики застосування наведених позивачем у клопотанні норм права з поставлених ним питань, а також наявності численних порушених судових справ з подібними до цієї справи правовідносинами, клопотання позивача про передачу справи на Велику Палату Верховного Суду не містить. Клопотання також не містить аргументованого обґрунтування наявності розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, у тому числі наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами. 
Позивач у клопотанні не виклав правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду. При цьому, Верховний Суд не бере до уваги доводи позивача про необхідність уточнення висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 09 березня 2023 року у справі № 910/1442/22, або відступлення від цього висновку, оскільки, як уже зазначалося по тексту цієї постанову, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі не ґрунтувалися на висновках зазначеної постанови Верховного Суду, оскаржувані рішення та постанова не містять посилань на цю постанову Верховного Суду. Крім того, позивач підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі не визначав пункт 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, який передбачає необхідність відступу від висновку Верховного Суду.
З огляду на викладене заявлене позивачем клопотання не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми за кількісним та якісним критеріями, які б надавали можливість подолати бар`єр означених показників, а обставини, наведені у клопотанні, не дають підґрунтя вважати, що існують підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
9. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг. 
Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на те, що наведені позивачем у касаційній скарзі доводи про неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Одеської області від 14 січня 2026 року та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 19 травня 2026 року у справі № 916/3893/25 та залишає касаційну скаргу позивача без задоволення.
10. Судові витрати.
Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, cуд

ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи № 916/3893/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Одеської області від 14 січня 2026 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19 травня 2026 року у справі № 916/3893/25 залишити без змін. 
4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй