КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/7904/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13443/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 01 червня 2026 року, постановлену під головуванням судді Журибеди О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» про визнання пункту договору недійсним та скасування нарахованого штрафу, -

в с т а н о в и в :

У березні 2026 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Холд Груп», в якій просив визнати недійним пункт 6.6. договору № 107Г/36/27-10-23 від 27.10.2023 року в частині, що надає відповідачу право самостійно визначати та застосовувати штрафні санкції; визнати протиправним та скасувати акти № 800 від 18.11.2025 року та № 53 від 02.02.2026 року; визнати протиправним та скасувати штрафи у розмірі 10 000 грн. та 20 000 грн.; зобов`язати ТОВ «Холд Груп» здійснити перерахунок нарахувань без урахування штрафів (а.с. 1-8).
18.05.2026 року до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій останній просив: заборонити ТОВ «Холд Груп» вчиняти дії щодо обмеження або припинення надання житлово-комунальних послуг, зокрема електро- та водопостачання; заборонити ТОВ «Холд Груп» вчиняти дії щодо примусового стягнення штрафів у розмірі 10000, 00 грн. та 20000,00 грн. до набрання законної сили рішенням суду у даній справі; зобов`язати ТОВ «Холд Груп» утриматися від включення спірних штрафних санкцій до поточних та майбутніх нарахувань/рахунків до вирішення спору судом (а.с. 13-15).
Заява обґрунтована тим, що предметом спору є, зокрема, застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій у розмірі 10000,00 грн. та 20000,00 грн., які на думку позивача є безпідставними та такими, що грунтуються на положеннях договору, що підлягають визнанню недійсними. Зазначав, що існує реальна загроза продовження нарахування штрафних санкцій, їх примусового стягнення або врахування у подальших розрахунках, що може призвести до погіршення майнового стану позивача та ускладнити відновлення порушених прав у разі задоволення позову. Вказував, що працівники ТОВ «Холд Груп» на підставі оскаржуваного штрафу відключили світло та водопостачання (а.с. 13-15).
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 01 червня 2026 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Холд Груп» про визнання пункту договору недійсним та скасування нарахованого штрафу - задоволено.
Заборонено ТОВ «Холд Груп» вчиняти дії щодо обмеження або припинення надання житлово-комунальних послуг, зокрема електро- та водопостачання.
Заборонено ТОВ «Холд Груп» вчиняти дії щодо примусового стягнення штрафів у розмірі 10000,00 грн. та 20000,00 грн. до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.
Зобов`язано ТОВ «Холд Груп» утриматися від включення спірних штрафних санкцій до поточних та майбутніх нарахувань/рахунків до вирішення спору судом (а.с. 27-30).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 12 червня 2026 року представник ТОВ «Холд Груп» - Гордієць В.С. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 31-33).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В спорі про визнання пункту договору недійсним та скасування нарахованого штрафу вжиття такого заходу забезпечення позову, як заборони вчиняти дії щодо обмеження або припинення надання житлово-комунальних послуг, зокрема електро- та водопостачання, заборони вчиняти дії щодо примусового стягнення штрафів у розмірі 10000,00 грн. та 20000,00 грн. до набрання законної сили рішенням суду у даній справі та зобов`язання утриматися від включення спірних штрафних санкцій до поточних та майбутніх нарахувань/рахунків до вирішення спору судом, не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості та адекватності заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.
Вважала, що суд першої інстанції не врахував, що заявлені заходи забезпечення позову фактично спрямовані на досягнення того самого правового результату, який є предметом заявлених позовних вимог, а саме - припинення обліку та стягнення спірної заборгованості у розмірі 10 000 грн. та 20 000 грн. Отже, задоволення заяви про забезпечення позову на даній стадії призвело до фактичного вирішення спору між сторонами по суті до ухвалення рішення у справі, що не узгоджується із метою та правовою природою інституту забезпечення позову.
Враховуючи характер спірних правовідносин між власником квартири та управителем житлового комплексу, предмет і підстави заявленого позову, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо примусового стягнення штрафів до набрання законної сили рішенням суду у даній справі та зобов`язання утриматися від включення спірних штрафних санкцій до поточних та майбутніх нарахувань/рахунків до вирішення спору судом, оскільки фактично суд до ухвалення рішення у справі вирішив питання щодо правомірності самого нарахування вказаної суми та обов`язку відповідача виключити її з обліку.
Отже, задоволені заходи забезпечення позову є фактично тотожними заявленим позовним вимогам та їх задоволення на даній стадії призвело до передчасного вирішення спору по суті до ухвалення судового рішення у справі.
Крім того, такі заходи забезпечення позову порушують збалансованість інтересів сторін договору, є неспівмірними із негативними наслідками, що можуть настати в результаті вжиття судом такого заходу забезпечення позову. Вважала, що такі заходи забезпечення позову спрямовані на втручання в господарську діяльність сторони оспорюваного договору, а саме ТОВ «ХОЛД ГРУП» та фактично підмінює собою судове рішення у справі, яке має ухвалюватися за результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.
Крім того, оскільки цивільно-правовий спір між сторонами виник щодо прав та обов`язків, які пов`язані із нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 ЦПК України, справа має розглядатися за правилами виключної підсудності місцевим судом, юрисдикція якого поширюється на територію, на якій розташоване вказане нерухоме майно.
Оскільки квартира АДРЕСА_1 територіально знаходиться у Голосіївському районі міста Києва, суд першої інстанції під час розгляду заяви про забезпечення позову допустив істотне порушення правил визначення підсудності, оскільки розгляд справи мав здійснювати Голосіївський районний суд міста Києва (а.с. 31-33).
20 липня 2026 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (а.с. 55-56).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про розгляд справи апеляційним судом були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, тобто належним чином, про що у справі є докази. 
Так, про розгляд справи апеляційним судом 10 вересня 2026 року позивач ОСОБА_1 , відповідач ТОВ «Холд Груп», кожен окремо, були сповіщені 08 липня 2026 року повідомленнями до їх Електронних кабінетів в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень про що у справі є докази. 20 серпня 2026 року від представника ТОВ «Холд Груп» - адвоката Гордієць В.С. надійшла заява з проханням розглянути справу за відсутності представника відповідача (а.с. 51-54, 60-62).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; 
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі. 
Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], № 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. 
При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у cправі № 344/13201/23 (провадження № 14-80цс25 пункти 147,151 вказаної Постанови ) зазначено, щореалізація передбаченого пунктом 7.11 ПРРЕЕ права споживача на електропостачання на час вирішення судового спору з електропостачальником здійснюється шляхом забезпечення позову у вигляді заборони відключення електропостачання споживачеві на час розгляду цієї судової справи, якщо його заява обґрунтована саме цією нормою права.
Отже, відкриття провадження у справі після факту відключення споживача є підставою для відновлення електропостачання за заявою споживача (обґрунтованою правом, визначеним абзацом четвертим пункту 7.11 ПРРЕЕ) за ухвалою суду про зобов`язання відновити електропостачання споживачеві, постановленої у порядку забезпечення позову.
Проте таких підстав і посилань на п. 7.11 ПРРЕЕ подана позовна заява ОСОБА_1 не містить (а.с. 1-8).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо  визнання пункту договору 6.6. Договору № 107Г/36/27-10-23 від 27.10.2023 року недійсним в частині надання права відповідачу визначати та застосовувати штрафні санкції та скасування нарахованого штрафу, зобов`язання здійснити перерахунок за житлово-комунальні послуги без урахування штрафів.
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що невжиття обраних позивачем заходів забезпечення позову ускладнить виконання рішення суду про поновлення порушених прав позивача.
Разом з тим, позовна заява ОСОБА_1 не містить вимог щодо реалізації передбаченого пунктом 7.11 ПРРЕЕ права споживача на електропостачання, не зазначені і вимоги щодо оскарження (визнання протиправними тощо) дій або (бездіяльності) відповідача з надання послуг водопостачання (водовідведення) і такі не є предметом спору у цій справі на час розгляду апеляційним судом апеляційної скарги на ухвалу про забезпечення позову. 
Позивачем не обґрунтовано, яким чином невжиття заявлених ним заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення у даній справі у разі задоволення позову.
Заявник, серед іншого, просив забезпечити позов шляхом, зокрема, заборони ТОВ «Холд Груп» вчиняти дії щодо примусового стягнення штрафів у розмірі 10000,00 грн. та 20000,00 грн. до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що питання щодо вчинення дій щодо примусового стягнення штрафів у розмірі 10000,00 грн. та 20000,00 грн. вирішується в порядку примусового виконання відповідного рішення суду (в порядку виконавчого провадження).
При цьому, доказів того, що судом було винесено рішення про стягнення з позивача на користь відповідача штрафів у розмірі 10000,00 грн. та 20000,00 грн. матеріали справи не містять.
Також, колегія суддів вважає, що такий захід забезпечення позову як зобов`язання ТОВ «Холд Груп» утриматися від включення спірних штрафних санкцій до поточних та майбутніх нарахувань/рахунків фактично спрямований на досягнення правового результату, яким є предмет заявлених позовних вимог, що не узгоджується із метою та правовою природою інституту забезпечення позову.
Колегія суддів вважає, що обрані позивачем заходи забезпечення позову не відповідають змісту порушеного, на думку позивача, права і не є співмірним із заявленими ним вимогами в цій справі, а заявником не мотивовано і не наведено підстав для обґрунтованого висновку, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення у даній справі у разі задоволення позову.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову.
Інші доводи скарги цих висновків суду не спростовують, оскарження ухвали про відкриття провадження у справі з підстав порушення правил підсудності не є предметом апеляційного перегляду у цьому провадженні, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» - задовольнити частково.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 01 червня 2026 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення: 11 вересня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов