Дата документу 26.08.2026 Справа № 333/12062/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 22-ц/807/2022/26 Головуючий у 1-й інстанції: Холод Р.С.
Є.У.№ 333/12062/56 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів: Кухаря С.В., 
Мінгазова Р.В.,
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОР П» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Тисячник Рузанна Робертівна, на заочне рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 01 квітня 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року ТОВ «Фактор П» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість. 
В обґрунтування зазначено, що 25.05.2020 між ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №019/01452/05/20.
31.12.2021 року між ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» та ТОВ «ФАКТОР П» укладено договір факторингу №27-ФП-ПП-202102, відповідно до якого ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» відступив ТОВ «ФАКТОР П» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, в тому числі за кредитним договором №019/01452/05/20 від 25.05.2020.
Отже, починаючи з 31.12.2021, ТОВ «ФАКТОР П» є новим кредитором у зобов`язанні, яке виникло на підставі вказаного кредитного договору.
Відповідно до умов кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 18 000 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі.
Відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 06.08.2025 у неї утворилась заборгованість в розмірі 36 482,00 грн.
На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 36 482,00 грн. та витрати по сплаті судового збору.
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФАКТОР П» заборгованість за кредитним договором №019/01452/05/20 від 25.05.2020 у розмірі 36 482 грн., із яких: 15 877,27 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 20 604,73 грн. – заборгованість за відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФАКТОР П» 2 422,40 грн. судового збору.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем надано належні і допустимі докази на підтвердження факту укладання кредитного договору, користування кредитними коштами і розмір заборгованості, а також і факт набуття позивачем права вимоги за кредитним договором. Натомість відповідачкою не надано належних і допустимих доказів на спростування розміру заборгованості і на підтвердження факту належного виконання взятих на себе зобов`язань.
Ухвалою цього ж суду від 21 липня 2026 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Тисячник Р.Р., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вважає помилковими висновку суду першої інстанції про доведеність позивачем набуття права вимоги за кредитним договором. Вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, відсутні докази укладення кредитного договору, відсутній розрахунок заборгованості, розмір нарахованих відсотків перевищує суму наданого кредиту. 
Копію ухвали апеляційного суду від 18 серпня 2026 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Тисячник Р.Р. у порядку спрощеного позовного провадження було направлено відповідачу 18.08.2026 року (а.с.148).
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФАКТОР П» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін як законне та обґрунтоване. 
Щодо строків позовної давності, зазначає, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України із 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року перебіг строку позовної давності (загальний і спеціальний) був зупинений через дію карантинних обмежень; 17 березня 2022 року до 29 січня 2024 року – діяла «пауза» на підставі доданого п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, яким на період дії воєнного стану було зупинено перебіг строків позовної давності за ст.ст. 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК.
З 30 січня 2024 року до 3 вересня 2025 року – діяла зупинка перебігу строків давності також із прив`язкою до воєнного стану. Після 4 вересня почали діяти строки позовної давності на підставі Закону № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності».
Тобто, якщо боржник прострочив виплату в період дії зупинки строків позовної давності, то цей строк ще не починав обчислюватися і його початком слід вважати 4 вересня 2025 року. 
На підставі викладеного вважають, що строк позовної давності не сплинув, а твердження ОСОБА_1 є лише діями для уникнення цивільно-правової відповідальності.
Щодо підписання кредитного договору зазначає, що підписанням Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 25.05.2020 без будь-яких застережень Відповідачка підтвердила, що вона обізнана та погодилася з усіма умовами даного договору, в тому числі і Правилами надання коштів у позику.
Факт отримання відповідачкою кредитних коштів та наявність заборгованості у заявленому до стягнення розмірі підтверджується наявними у матеріалах справи видатковим касовим ордером від 20.05.2020, розрахунком заборгованості, копією кредитного договору та договору факторингу.
Факт набуття позивачем права вимоги підтверджується належними і допустимими доказами, зокрема, актом приймання-передачі від 31.12.2021, витягом із реєстру прав вимоги, тощо.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3328,00 грн. (3328,00 грн. Х 30 = 99840,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2020 ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» із заявою, в якій просила на підставі кредитного договору видати їй кредит у розмірі 18 000 грн. в момент його підписання на умовах, вказаних у п.6 заяви.
Відповідно до п. 6 заяви, загальна сума кредиту з урахуванням відсотків: 40 032,00 грн., продукт: просто 15 днів, сума внеску: 2 224,00 грн.
Того ж дня, відповідачка була ознайомлена з умовами кредитування та підписала Паспорт споживчого кредиту.
25.05.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» укладено кредитний договір №019/01452/05/20, відповідно до якого кредитодавець надає позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 18 000 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі (п.2.1.).
Пунктом 2.2. кредитного договору сторони погодили, що сума кредиту, яка зазначена у цьому договорі, надається позичальнику в готівковій формі у національній валюті України.
Згідно з п. 4.1. кредитного договору сторони домовились про наступні окремі пункти: перебіг строку кредиту розпочнеться з моменту підписання цього договору, перерахування (видачі) коштів позичальнику і складає 270 календарних днів (пп. 4.1.1.); тип процентної ставки – фіксована (пп. 4.1.2.); сума щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів визначається графіком платежів; з урахуванням ануїтетного характеру платежів за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 161,7875% річних від суми кредиту з першого по 11 платіж та 2 578,4792% річних з 12 до останнього платежу згідно з графіком платежів, у розрахунку зі сплатою кожні п`ятнадцять днів – 6,6488% з першого по 11 платіж та 105,9649% з 12 до останнього платежу (пп. 4.1.4.); загальна сума всіх платежів з урахуванням процентів становить 40 032,00 грн. (пп. 4.1.7.).
До позовної заяви також долучено копію Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА», затверджених наказом директора ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» №11 від 03.12.2018.
31.12.2021 між ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» (клієнт) та ТОВ «ФАКТОР П» (фактор) було укладено договір факторингу №27-ФП-ПП-202102, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт відступає (передає), а фактор набуває (приймає) від клієнта належні йому права вимоги за кредитними договорами з усіма змінами і доповненнями до них, перелік та обсяг яких визначено в додатку № 2 до цього договору, які укладені між клієнтом та фізичними особами (п.1.1.). 
Сторони цього договору домовились, що ціна договору складає суму грошових коштів в національній валюті України – гривні в розмірі 504 059,36 грн. (п.2.1 договору факторингу). 
Відповідно до п.3.1 договору, права вимоги вважаються відступленими (переданими) та набутими (прийнятими) фактором з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі відступлених прав. 
Згідно з п.3.5 договору з моменту відступлення (передачі) клієнтом факторові прав вимоги, фактор замінює клієнта у правовідносинах, що існують на дату укладення цього договору, в межах суми відступлених прав вимоги.
На підтвердження відступлення на користь ТОВ «ФАКТОР П» права вимоги за кредитним договором №019/01452/05/20 від 25.05.2020 до позовної заяви долучено:
- акт приймання-передачі документів від 31.12.2021 (додаток 1 до договору факторингу №27-ФП-ПП-202112 від 31.12.2021), згідно з яким ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» передало, а ТОВ «Фактор П» прийняло кредитні справи, які підтверджують відповідні зобов`язання боржників за кредитними договорами, у тому числі зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №019/01452/05/20;
- витяг з реєстру прав вимог (додаток 2 до договору факторингу №27-ФП-ПП-202112 від 31.12.2021), відповідно до якого ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» відступило ТОВ «ФАКТОР П» право вимоги до ОСОБА_1 за договором №019/01452/05/20 від 31.12.2021 на загальну суму 36 482,00 грн., з яких 15 877,27 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 20604,73 грн. - заборгованість за відсотками.
Згідно з розрахунком заборгованості, складеного ТОВ «ФАКТОР П», заборгованість за кредитним договором №019/01452/05/20 від 25.05.2020 станом на 06.08.2025 складає 36482,00 грн., з яких 15 877,27 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 20 604,73 грн. – заборгованість за відсотками.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності і обґрунтованості.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями ст. 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).
Статтею 1082 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
При цьому, за нормою ч. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності є неспроможними.
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша, п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263, 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме, продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року вказаним Законом.
Вказане співпадає із правовим висновком, який висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався і триває надалі.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24, де зазначено, що у разі, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
04 вересня 2025 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025, який відновлює перебіг строків позовної давності. З розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено норму, що зупиняла строки на час воєнного стану (пункт 19).
ТОВ «ФАКТОР П» звернулося до районного суду 19 грудня 2025, врахувавши загальний строк позовної давності у три роки та вище вказані вимоги закону, строк позовної давності не пропущено.
Доводи апеляційної скарги про неукладеність кредитного договору, недоведеність позовних вимог є безпідставними, оскільки спростовуються належними і допустимими доказами, а саме: фотокопією кредитного договору від 25.05.2020, який містить всі суттєві умови кредитування, підписаний сторонами; графіком погашення кредиту; видатковим касовим ордером від 25.05.2020, на якому є підпис позичальника про отримання 18 000 грн. кредитних коштів; паспортом споживчого кредиту, на якому є підпис позичальника, в якому стисло викладені всі умови кредитування, які аналогічні із умовами, зазначеними у кредитному договорі; заявою позичальника, в якій позичальниця підтвердила як факт отримання споживчого кредиту, так і обізнаність з умовами кредитування, реальною відсотковою ставкою, відповідальністю за невиконання умов договору тощо.
У передбаченому законом порядку кредитний договір недійсним не визнавався, факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджено належними і допустимими доказами, а відтак відсутні підстави для висновку про його недійсність або неукладеність.
Доводи апеляційної скарги про недоведеність суми заборгованості, є також безпідставними. На спростування суми боргу відповідачка не надала суду доказів на підтвердження факту належного виконання грошових зобов`язань. Незгода боржника із розрахунком не позбавляє останнього можливості надати суду свої розрахунки. Проте таким своїм правом відповідачка не скористалась, власного розрахунку не надала, розмір заборгованості не спростувала.
Доводи апеляційної скарги про непропорційно великий розмір відсотків за кредитом є також безпідставними. Визначений кредитором розмір відсотків не перевищує реальну річну процентну ставку за кредитом і загальні витрати за кредитом, зазначені як в кредитному договорі, так і в паспорті споживчого кредиту, підписаному позичальником.
Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність факту набуття позивачем права вимоги за кредитним договором є також безпідставними, оскільки спростовуються наявними у справі письмовими доказами.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Тисячник Рузанна Робертівна, залишити без задоволення.
Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2026 у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді С.В. Кухар 
Р.В. Мінгазов