справа № 619/3852/26
провадження № 3/619/1193/26

ПОСТАНОВА
іменем України
09 липня 2026 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області	  	
у складі	головуючого - судді	Болибока Є.А.	
за участю:	секретаря судового засіданні	ОСОБА_1 	
  	адвоката	Козловської Т.В.	
розглянув у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення стосовно:	
  	ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,	
яка притягається до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,	

установив:
24 травня 2026 року о 00 год 50 хв у м. Дергачі Харківського району Харківської області по вул. Соснова, 44, ОСОБА_2 керував транспортним засобом «VOLKSWAGEN SHARAN» р/н НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння очей. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Драгер та у медичному закладі відмовився, що зафіксовано на службову бодікамеру 1113057280/294, чим порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху.
У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився. Разом з тим, його захисник – адвокат Козловська Т.В. через систему «Електронний суд» надала до суду заяву, в якій просила долучити до матеріалів справи письмові пояснення ОСОБА_2 від 05.07.2026. У вказаних поясненнях останній зазначив про те, що він повністю не згоден з протоколом про правопорушення, оскільки ні в чому не винен. У той час, про який пишуть поліцейські, він взагалі не керував автомобілем. За кермом насправді був ОСОБА_3 . Він готовий прийти на засідання і особисто підтвердити суду, що саме вій здійснював керування. Він же просто стояв на подвір`ї біля машини і йому досі незрозуміло, чому працівники поліції взагалі підійшли саме до мене і почали щось вимагати. Коли вони почали говорити про проходження огляду, він відмовився, бо взагалі не розумів, що це його якийсь обов`язок, адже він не був водієм. Питання поліцейських та їхні наміри йому взагалі були неясні. Перед тим, як записати відео, працівники поліції йому сказали, що зараз їм треба зняти все на камеру для швидкого оформлення. Вони самі попросили його під відеозапис просто відмовитися від їхньої пропозиції пройти тест. Вони запевнили, що все зроблять швидко, буде якийсь штраф, який він просто заплатить, і на цьому все закінчиться. Він є військовослужбовцем Збройних Сил України (служить у військовій частині НОМЕР_2 ) і через цю ситуацію перебував у стані сильної розгубленості, стресу та невизначеності. Він дуже хвилювався і абсолютно не знав, що така відмова має настільки серйозні наслідки, як величезний штраф та позбавлення водійських прав. Поліція йому цього не пояснила, а навпаки підштовхнула зробити так, як їм було зручно. Піддавшись емоціям та розгубленості, він погодився і сказав те, що вони просили, після чого вони зняли це на камеру, вимкнули її та швидко все оформили. Його помилка через стрес не робить його водієм, тому в його діях немає жодного правопорушення. Просить суд об`єктивно розібратися в ситуації та закрити справу щодо нього.
Поряд з цим, захисник ОСОБА_2 – адвокат Козловська Т.В. у судовому засіданні підтримала подані через систему «Електронний суд» клопотання, у яких просила закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення. Посилалася на відсутність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що транспортним засобом керував саме ОСОБА_2 . Стороною захисту заявлено клопотання про виклик та допит ОСОБА_3 , який безпосередньо керував транспортним засобом та може повідомити суду обставини його руху, прибуття до подвір`я і місце перебування ОСОБА_2 у відповідний час. Наявність конкретної особи, яка стверджує, що саме вона перебувала за кермом, у сукупності з відсутністю на відеозаписі можливості ідентифікувати водія, виключає можливість визнання факту керування ОСОБА_2 доведеним поза розумним сумнівом. Відеозаписи з нагрудної камери поліцейського також не усувають зазначених сумнівів. Запис розпочинається лише о 01 год 29 хв, коли ОСОБА_2 уже перебував на подвір`ї біля транспортного засобу. Водночас у протоколі час керування зазначений як 00 год 50 хв, а за даними відеореєстратора рух транспортного засобу фактично зафіксовано приблизно о 00 год 57 хв. Таким чином, між указаним у протоколі часом керування та початком запису нагрудної камери відсутні 39 хвилин відеофіксації, а між фактичним рухом автомобіля і початком запису — приблизно 32 хвилини. Факт того, що через 32–39 хвилин після руху автомобіля ОСОБА_2 перебував на подвір`ї біля транспортного засобу, не доводить, що саме він був водієм. Перебування біля автомобіля не є тотожним керуванню ним. Відсутність початкової частини відеофіксації позбавляє суд можливості перевірити достовірність версії працівників поліції та встановити безперервний зв`язок між рухом транспортного засобу й особою ОСОБА_2 . На відеозаписі ОСОБА_2 дійсно повідомляє, що вживав трохи пива, однак визнання факту вживання алкогольного напою не є визнанням факту керування транспортним засобом. Суттєві суперечності містяться також у часі події. У протоколі зазначено, що ОСОБА_2 керував транспортним засобом о 00 год 50 хв, тоді як відеореєстратор фіксує рух автомобіля приблизно о 00 год 57 хв. Отже, об`єктивний технічний запис не підтверджує час, зазначений у протоколі. За таких обставин висновок про керування транспортним засобом ОСОБА_2 може ґрунтуватися виключно на припущенні, що особа, яка через певний час перебувала біля автомобіля, і була його водієм. Такий рівень доказування є неприпустимим для притягнення особи до адміністративної відповідальності. Також просила направлення на медичний огляд, складений стосовно ОСОБА_2 , неналежним і недостовірним доказом, оскільки в графі щодо особи, яка доставила ОСОБА_2 до закладу охорони здоров`я, внесено дані працівника поліції. Водночас ОСОБА_2 до медичного закладу фактично не доставлявся, огляд у закладі охорони здоров`я не проходив, а відеозапис не містить жодних відомостей про його доставлення. Крім того, просить у разі визнання ОСОБА_2 винним в інкримінованому йому діянні застосувати за аналогією закону ст. 69 КК України і не призначати йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на один рік.
Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Як визначено статтею 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, визначені в статті 280 КУпАП, зокрема орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 7 КУпАП, розглядаючи таку справу, орган повинен забезпечити законність при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення.
Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Статтею 62 Конституції України, яка гарантує дотримання державою принципу презумпції невинуватості особи, передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» 3477-IV від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного та наркотичного сп`яніння визначається статтею 266 КУпАП, Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» від 17 грудня 2008 р. № 1103 та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 9 листопада 2015 р. № 1452/735, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 р. за № 1413/27858. Вказаними нормативними документами передбачено процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів з метою виявлення ознак стану сп`яніння.
Направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду на стан сп`яніння і проведення такого огляду здійснюються відповідно до Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (зі змінами) (п.3 розділу X Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395).
Пунктом 6 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 №1452/735, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 за №1413/27858, передбачає два способи такого огляду: - поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі – спеціальні технічні засоби); -лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря – фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Розділом ІІ вказаної Інструкції регламентовано порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським і оформлення його результатів.
Так, цим розділом передбачено, що установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.
Форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в відповідному додатку до цієї Інструкції.
Результати огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів. У випадку установлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду.
Акт огляду складається у двох примірниках, один з яких вручається водію, а другий залишається у поліцейського та/або долучається до протоколу про адміністративне правопорушення у разі встановлення стану сп`яніння.
Відповідно до п. 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Частиною другою статті 266 КУпАП передбачено, що огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Винуватість ОСОБА_2 у вчиненні вказаного правопорушення доведена у повному обсязі та підтверджується відомостями, зазначеними в: протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 673995 від 24.05.2026, в якому зафіксовано факт порушення пункту 2.5 Правил дорожнього руху; відеозаписі з нагрудної камери працівника поліції.
З огляду на протокол про адміністративне правопорушення, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом «VOLKSWAGEN SHARAN» р/н НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння очей. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Драгер та у медичному закладі відмовився.
Отже, обставини, які зафіксовані в протоколі, а саме наявність у водія транспортного засобу ознак алкогольного сп`яніння, вочевидь обумовлювали вимогу працівників поліції, які їх виявили, згідно п. 2.5 ПДР України, запропонувати водію пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, а також у закладі охорони здоров`я.
 
Аналізуючи зміст протоколу про адміністративне правопорушення суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 був ознайомлений з відомостями зазначеними в ньому, однак від підпису відмовився.
При цьому належить врахувати, що в протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 не висловив будь-яких зауважень щодо його змісту, зокрема, не висловив заперечень відносно того, що він керував транспортним засобом.
Належить також взяти до уваги те, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії посадової особи що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством ОСОБА_2 не оскаржувалися, тобто останній не звертався із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва із питанням ініціювання проведення службової перевірки щодо неправомірних дій працівників поліції під час складення ними протоколу, не звертався із позовом до суду в порядку КАСУ щодо дій працівників поліції, а також не звертався із відповідними заявами щодо дій працівників поліції під час складення ними протоколу у порядку, передбаченому КПК України до правоохоронних органів.
Тобто, ОСОБА_2 не скористався своїм правом на оскарження дій чи бездіяльності працівників поліції під час складання стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення.
Враховуючи відсутність будь-яких скарг на дії працівників поліції щодо складення протоколу стосовно ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення відповідають дійсності та заслуговують на увагу.
А тому, доводи ОСОБА_2 , викладені у його письмових поясненнях щодо незаконності дій працівників поліції під час складання протоколу відносно нього, суд вважає необґрунтованими.
Також в матеріалах цієї справи міститься диск з відеозаписом події за участю ОСОБА_2 .
Оглянутий відеозапис складається з двох файлів: на першому зафільмований рух транспортного засобу та його зупинку; на другому – складання адміністративного матеріалу за порушення п. 2.5 ПДР, відповідальність за порушення якого передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
З огляду на відомості цього відеозапису, під час спілкування з ОСОБА_2 працівники поліції виявили у останнього ознаки алкогольного сп`яніння та запропонували йому пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці його зупинки з використанням газоаналізатора Драгер або в закладі охорони здоров`я, на що він відмовився. Також під час спілкування з працівниками поліції ОСОБА_2 повідомив, що випив пива, при цьому не вказував, що він не перебував за кермом. 
Натомість відомості відеозапису не містять відомостей про фіксацію перебування іншої особи під час спілкування ОСОБА_2 з працівниками поліції, зокрема, ОСОБА_3 , який начебто з пояснень ОСОБА_2 та його захисника керував транспортним засобом. 
Більш того, цей свідок не зазначений в протоколі про адміністративне правопорушення, як очевидець події або складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 . 
Отже, відомості відеозапису, поза розумним сумнівом, свідчать про те, що водієм транспортного засобу був саме ОСОБА_2 .
За таких обставин, такі доводи суд розцінює як обраний спосіб захисту для уникнення відповідальності. 
При цьому належить врахувати, що відеозапис працівників поліції не є єдиним доказом, завдяки якому зафіксовано адміністративне правопорушення. Визначальними є відомості протоколу про адміністративне правопорушення, який підписаний належним працівником поліції, а на підставі відеозапису встановлюються додаткові відомості про адміністративне правопорушення.
Крім того, у матеріалах справи міститься акт огляду на стан сп`яніння та направлення на огляд водія, згідно з якими ОСОБА_2 під час події мав виражені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, порушення координації руху, однак огляд не проводився, у зв`язку з відмовою водія від проходження огляду.
Отже доводи захисника про визнання направлення на медичний огляд, складений стосовно ОСОБА_2 , неналежним і недостовірним доказом, оскільки в графі щодо особи, яка доставила ОСОБА_2 до закладу охорони здоров`я, внесено дані працівника поліції, водночас ОСОБА_2 до медичного закладу фактично не доставлявся, огляд у закладі охорони здоров`я не проходив, а відеозапис не містить жодних відомостей про його доставлення, суд вважає необґрунтованими. Більш того, зазначене  не впливає на правову оцінку дій водія транспортного засобу, який відмовився від проходження відповідного огляду на вимогу поліцейського.
Твердження сторони захисту про те, що протокол про адміністративне правопорушення містить розбіжності у часі між його складанням та вчиненням самого адміністративного правопорушення, на думку суду, не спростовує вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, яке ставиться йому у провину.
Аналізуючи доводи захисника ОСОБА_4 щодо застосування положень ст. 69 КК України, суд не може проігнорувати санкцію ч. 1 ст. 130 КУпАП, якою передбачено адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, з огляду на таке.
Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.
Разом з цим, за змістом ч. 1 ст. 130 КУпАП, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З аналізу вищевказаної норми закону вбачається, що санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП не є альтернативною, а передбачає адміністративне стягнення у виді штрафу поєднаного із позбавлення права керування транспортними засобами.
При цьому, у даному конкретному випадку, загальні засади призначення адміністративного стягнення, визначені ч. 1 ст. 33 КУпАП, не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, оскільки передбачено накладення стягнення у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
Отже, у цій справі, з огляду на встановлену законодавством безальтернативну санкцію за ч. 1 ст. 130 КУпАП, ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від закону України про кримінальну відповідальність, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.
Більш того, законодавчо заборонено, починаючи з 17 березня 2021 року, визнання такого правопорушення малозначним та передачу матеріалів справи на розгляд трудовому колективу чи громадській організації, військовій частині (ч. 1 ст. 21 та примітка до ст. 22 КУпАП).
При цьому, дана категорія правопорушень вчиняється водіями тільки навмисно, вчинене відносить до грубого порушення, а водій не може не розуміти загрози для оточуючих внаслідок власної поведінки, зокрема і для осіб, яким надає допомогу з огляду на свої службові обов`язки.
У даному конкретному випадку, з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи користується автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізує своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Вчинення діянь, які кваліфікуються в національному законодавстві за ст. 130 КУпАП, є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху.
Тяжкість стягнення обумовлена саме високим ступенем суспільної шкоди, яка завдається такими діяннями.
Суд не вправі, при визнанні особи винуватою за ч. 1 ст. 130 КУпАП, призначити інше покарання, ніж передбачене санкцією, або ж перейти до іншого виду стягнення чи звільнити від стягнення, оскільки Законом України встановлена пряма заборона застосування пом`якшення стягнення чи звільнення від стягнення.
Крім того, суд бере до уваги правові висновки, що містяться в п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з яких вбачається, що судам необхідно враховувати, що КУпАП не передбачає накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією певної норми. Тому згідно зі ст. 33 цього Кодексу основні й додаткові стягнення слід застосовувати з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи правопорушника, ступеня його вини, майнового стану, обставин, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, у межах санкцій відповідних норм.
При цьому нормами КУпАП не передбачено можливості накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, визначеної в санкції певної норми, або не накладення одного з видів стягнень, передбаченого санкцією відповідної норми як обов`язкового, а посилання сторони захисту на ст. 69 КК України та можливість її застосування за аналогією при накладенні адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП не відповідає чинному законодавству, оскільки положення ст. 69 КК України поширюються виключно на випадки вчинення кримінального правопорушення, а також безпосередньо у тесті КК України, а саме у ч. 4 ст. 3 КК України, міститься пряма заборона застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією.
Крім того, застосування аналогії при накладенні адміністративного стягнення свідчить про порушення принципу законності, на якому ґрунтуються норми КУпАП. Так, відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем ЗСУ та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді командира-такелажника. Він безпосередньо бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України. За характером займаної посади ОСОБА_2 залучений до виконання службових завдань, пов`язаних з організацією та проведенням такелажних, вантажно-розвантажувальних та інших спеціальних робіт, переміщенням техніки, обладнання і вантажів, забезпеченням належного функціонування військового підрозділу та своєчасним виконанням наказів командування, не можуть слугувати підставою для задоволення вимог щодо не призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, з урахуванням встановленої законодавцем безальтернативної санкції, характеру вчиненого діяння та суспільної небезпеки правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Суд також бере до уваги, що ОСОБА_2 , як водій, керуючи джерелом підвищеної небезпеки з ознаками алкогольного сп`яніння, усвідомлював, що це заборонено законом та становить небезпеку для оточуючих.
Отже, накладення адміністративного стягнення у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, не лише відповідає санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, вимогам статей 33, 34 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнення, а також є співрозмірним скоєному адміністративному правопорушенню.
Законодавець не передбачає можливості призначення стягнення на водія у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, у зв`язку з чим доводи сторони захисту в цій частині є безпідставними.
Вчинення діяння, яке кваліфікуються в національному законодавстві за статтями 130 КУпАП, є найбільш тяжкими порушеннями у сфері безпеки дорожнього руху.
Тяжкість стягнення обумовлена саме високим ступенем суспільної шкоди, яка завдається такими діяннями.
Отже, наведені доводи сторони захисту про призначення ОСОБА_2 стягнення без позбавлення права керування транспортним засобом не відповідають вимогам Закону, а тому не підлягають задоволенню.
Інші доводи зазначені у письмових поясненнях ОСОБА_2 та його захисника також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Отже, сукупність вищенаведених доказів повністю підтверджують ті обставини вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, які викладені в протоколі про адміністративне правопорушення і є безсумнівними доказами порушення ним пункту 2.5 ПДР України.
Отже, під час розгляду справи судом з`ясовано обставини вчиненого ОСОБА_2 правопорушення на підставі зібраних доказів в їх сукупності, що узгоджуються між собою і не мають протиріч. Зазначені докази жодних сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному процесуальним законом порядку. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин особою, яка притягується до адміністративної відповідальності не надано.
За таких обставин суд дійшов висновку, що сукупність вищевказаних доказів підтверджує наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився.
Згідно до ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладанні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Згідно зі статтями 34, 35 КУпАП обставин, які обтяжують чи пом`якшуються відповідальність ОСОБА_2 , суддею не встановлено.
Отже, з огляду на характер вчиненого адміністративного правопорушення, особу ОСОБА_2 , ступінь його винуватості за адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку про накладення на нього адміністративного стягнення, встановленого санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до ст. 401 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.
Відповідно до п.п. 5 п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення: 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03 грудня 2025 року № 4695-IX прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня 2026 року встановлений в розмірі 3328,00 гривні.
Так як на ОСОБА_2 накладається адміністративне стягнення, то відповідно до ст. 401 КУпАП йому необхідно сплатити судовий збір. Відповідно до ст. 401 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 130 ч. 1, 283, 284 КУпАП, суддя
постановив:
Визнати  ОСОБА_2  винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Накласти на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 665,60 грн судового збору.
Реквізити для сплати адміністративного штрафу у сфері забезпечення дорожнього руху:р/р UA168999980313020149000020001, код за ЄДРПОУ 37874947, отримувач ГУК Харківська область/Харківобл/21081300, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код бюджетної класифікації 21081300, справа № 619/3852/26, провадження № 3/619/1193/26.
Реквізити для сплати судового збору: отримувач коштів ГУК у м. Києві/ м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір» Дергачівський районний суд Харківської області.
Роз`яснити, що штраф має бути сплачений порушником не пізніше 15 днів з дня вручення йому цієї постанови, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через 15 днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, вноситься порушником в установу банку України.
Відповідно до ч. 2 ст. 308 КУпАП у разі несплати штрафу у строк постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, а також витрати на облік вчиненого правопорушення.
Зобов`язати орган та особу державної виконавчої служби повернути до суду постанову про накладення штрафу, за якою стягнення штрафу проведено повністю, з відміткою про виконання.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя  Є. А. Болибок