ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/737/25 пров. № А/857/45488/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій,
суддя у І інстанції Микуляк П.П., 
час ухвалення судового рішення не зазначено,
місце ухвалення судового рішення м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення 30 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 в особі командира щодо відмови/перешкоджання у звільненні його з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі – Закон № 2232-XII);
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 в особі її командира звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 в особі її командира виключити позивача зі списків особового складу військової частини та направити його особову справу до відповідного ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі №260/737/25, ухваленим у порядку спрощеного провадження, позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 в особі командира надіслати до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі – ТЦК та СП) за місцем проживання ОСОБА_1 запит для перевірки його сімейного стану.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 статті 26) та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII (необхідність здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення) та врахувати висновки викладені в даному рішенні суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що рішення про задоволення/відмову в задоволенні рапорту на звільнення з військової служби позивача мало бути прийнято командиром Військової частини НОМЕР_1 після дотримання порядку з`ясування сімейних обставин військовослужбовця, шляхом направлення у триденний строк до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану, що в свою чергу зроблено не було.
Тому суд першої інстанції вважав належним способом захисту порушеного права позивача, з урахуванням вимог частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 надіслати у триденний строк до відповідного ТЦК та СП за місцем проживання ОСОБА_1 запит для перевірки його сімейного стану та повторно розглянути рапорт цього військовослужбовця про звільнення з військової служби із врахуванням висновків суду.
Позивач ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просив вказане рішення суду першої інстанції змінити, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.
Наполягає на тому, що суд першої інстанції не дослідив належним чином всі надані позивачем письмові докази і дійшов у зв`язку із цим помилкових висновків про недостатність поданих документів для прийняття позитивного рішення за наслідками розгляду його рапорту. 
При цьому наголошує, що саме військова частина, а не військовослужбовець має звернутися після отримання рапорту про звільнення з військової служби до ТЦК та СП за отриманням відповідного акту і закон не передбачає обов`язок військовослужбовця просити про таке у рапорті. Тому відповідач допустив бездіяльність у вигляді самоусунення від звернення у триденний строк до відповідного ТЦК та СП за місцем проживання сім`ї позивача з запитом для перевірки його сімейного стану, а незаконність дій відповідача полягає у безпідставній та необґрунтованій відмові у задоволенні рапорта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. 
Військова частини НОМЕР_1 у своїй апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю його вимог.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, у зв`язку із чим висновки, викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.
Наголошує, що норми Закону № 2232-XII та постанови Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі – Постанова №413) не містять конфлікту щодо їх змісту, оскільки положення Постанови №413 конкретизують суб`єкт, який видає медичний висновок у залежності від віку особи, яка потребує стороннього догляду. 
Суд першої інстанції помилково зазначив, що відповідач неправильно оцінив надані позивачем документи при розгляді рапорту позивача та помилково дійшов висновку, що у спірному випадку позивачем необхідно було долучити до рапорту саме висновок медико-соціальної експертної комісії про потребу в постійному сторонньому догляді його матері.
Окрім того звертає увагу, що пункти 213, 214 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008, на які посилався суд першої інстанції, містяться в Розділі ІХ Особливості проходження строкової військової служби, а позивач проходить не строкову військову службу а призваний по мобілізації на період дії воєнного стану. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог позивачата наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2 був призваний на військову службу за мобілізацією та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.07.2024 № 191 призначений санітаром відділення забезпечення взводу забезпечення медичної роти Військової частини НОМЕР_1 . 
06.12.2024 позивач направив командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт (вхід. № 8/1260 від 12.12.202) про звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи. 
До рапорту було долучено копії таких документів:
свідоцтва про народження ОСОБА_1 ;
паспорту ОСОБА_1 ;
картки платника податків ОСОБА_1 ;
паспорта ОСОБА_3 ;
картки платника податків ОСОБА_3 ;
свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ;
довідки до акту огляду МСЕК щодо ОСОБА_3 ;
довідки ЛКК № 113/217 від 07.10.2024 щодо ОСОБА_3 ;
довідки ЛКК № 113/1/7 від 07.10.2024 щодо ОСОБА_3 ;
акту проведення обстеження сім`ї №688/1 від 05.11.2024;
рішення про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від 13.11.2024;
витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_1 ; 
витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_3 ;
нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_3 від 02.12.2024.
За результатами розгляду рапорта ОСОБА_1 . Військова частина НОМЕР_1 листом від 23.12.2024 № 1838/1.2-220 повідомила, що рапорт подано неналежним чином (не по команді).
Окрім цього, повідомила про відсутність всіх необхідних документів для вирішення питання про звільнення йогго з військової служби.
Вважаючи протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби на підставі на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 р. №2102-IX, в Україні у зв`язку з військовою агресією російською федерації із 05 год 30 хв 24.02.2022 введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і триває дотепер. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано приписами Закону №2232-XII.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
За приписами підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)
Абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану через необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України регламентовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі – Положення №1153/2008).
Розділ XII вказаного Положення регулює питання звільнення з Військової служби.
За правилами пункту 233 Розділу XII Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Статут внутрішньої служби Збройних Сил України був затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV.
Як передбачено у статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за спеціальною законодавчо встановленою процедурою, що розподіляється на такі етапи: подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів безпосередньому начальнику; розгляд рапорта про звільнення; прийняття наказу щодо звільнення зі служби.
У відповідності до матеріалів справи рапорт ОСОБА_1 від 06.12.2024 був поданий безпосередньо на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 , а не до свого безпосереднього начальника по команді всупереч наведеним приписам Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Положення №1153/2008. 
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що у командира Військової частини НОМЕР_1 були належні підстави для відмови у задоволенні такого рапорта, оскільки вимога про подання військовослужбовцем рапорту безпосередньому начальнику чітко передбачена як Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, так і Положенням №1153/2008.
При цьому про порушення встановленого порядку подання рапорта, серед іншого, зазначено у відповіді від 16.12.2024 №1838/1.2-201 за підписом командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 на звернення позивача на гарячу лінію Міністерства оборони України від 14.12.2024 (а.с. 27) та у листі від 28.12.2024 № 1838/1.2-220 «Про звільнення солдата ОСОБА_6 », адресованого командиру медичної роти Військової частини НОМЕР_1 капітану ОСОБА_7 (для інформування медичної сестри пересувного стоматологічного кабінету медичної роти Військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 ) за підписом т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 .
Вказані обставини залишилися поза увагою та оцінкою суду першої інстанції при вирішенні цього публічно-правового спору.
На підставі наведеного апеляційний суд приходить до переконання, що недотримання позивачем ОСОБА_1 законодавчо встановленого порядку звернення із рапортом про звільнення з військової служби унеможливило його задоволення по суті прохання командуванням Військової частини НОМЕР_1 , а відтак підстав для задоволення його позову немає.
При цьому апеляційний суд вважає, що за встановлених обставин порушення позивачем встановленого порядку вирішення питання про можливість звільнення військовослужбовця з військової служби надавати правову оцінку наявності у ОСОБА_1 передбачених законом підстав та доказів для звільнення з військової служби немає, оскільки це не впливає на можливість задоволення його позовних вимог по суті спірного питання.
Попри те, апеляційний суд враховує, що у Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Водночас у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до помилкового задоволення позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Окрім того, оскільки у задоволенні вимог позивача відмовлено, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення на його користь понесених судових витрат.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі № 260/737/25 та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар