Справа № 216/5766/25
2/214/645/26
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
15 липня 2026 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді – Євтушенка О.І.,
за участю:
секретаря судового засідання – Авдєєва М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу №216/5766/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -

ВСТАНОВИВ:

10.07.2025 представник ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» Усенко М.І. звернувся до Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою шляхом направлення через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» (зареєстровано судом 18.07.2025), в якій просить суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором №4357960 від 11.07.2021, у загальному розмірі 32 387,35 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту –
6 794,00 грн., заборгованості за процентами – 24 073,35 грн.; заборгованості за комісією –
1 520,00 грн.; стягнути ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 8 000,00 грн.
Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 11.07.2021 між ТзОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит за №4357960, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит із зобов`язанням повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в обсязі та у строки, визначені умовами договору. У порушення положень договору та вимог ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідач, користуючись коштами, наданими банком, не виконав своєчасно та у повному обсязі свої зобов`язання – не вносив платежі, передбачені умовами договору, на повернення отриманих коштів, сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із відсутністю здійснення платежів на виконання умов договору у відповідача утворилася заборгованість за вищезазначеним договором у загальному розмірі 32 387,35 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту – 6 794,00 грн., заборгованості за процентами – 24 073,35 грн.; заборгованості за комісією – 1 520,00 грн. При цьому, 18.10.2021 між ТзОВ «МІЛОАН» та ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» було укладено договір про відступлення прав вимоги №78-МЛ, за умовами якого та у відповідності до ст.512 ЦК України ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «МІЛОАН», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №4357960 від 11.07.2021. Всупереч умов кредитного договору відповідач тривалий час своєчасно не вносив платежі на повернення кредиту, що свідчить про суттєве порушення ним взятих на себе договірних зобов`язань. Зважаючи на те, що відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів кредитора, ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», будучи дійсним кредитором, вимушене звернутися до суду.
Ухвалою Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2025 року позовну заяву передано до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за підсуднітстю.
Матеріали справи надійшли до суду 22.08.2025 та за результатами автоматизованого розподілу між суддями, матеріали справи передано до провадження судді Євтушенка О.І.
Ухвалою суду від 03 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (із витребуванням доказів).
Представник позивача – Усенко М.І. одночасно із позовною заявою, в п.3 його прохальної частини, просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.4).
Відповідач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Вовк М.В. 06.09.2025, через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» (зареєстровано судом 08.09.2025) подали до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнали частково. Зазначили, що відповідач ОСОБА_1 не заперечує факту укладення кредитного договору та наявності заборгованості за основною сумою кредиту, процентами за користування кредитом у межах строку кредитування та комісією. У зв`язку з цим визнали позовні вимоги в частині стягнення 8 000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту, 3 000,00 грн. процентів та 1 520,00 грн. комісії, а всього 12 520,00 грн. У решті позовних вимог просили суд відмовити. На обґрунтування своїх заперечень посилалися на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу встановленого договором строку кредитування. На думку представника відповідача, строк кредитування за договором становив 15 днів та закінчився 26.07.2021, а тому нарахування процентів після цієї дати є безпідставним. Крім того, представник відповідача заперечував проти застосування положень договору щодо автоматичного продовження строку користування кредитом, вважаючи, що така умова не є відкладальною обставиною в розумінні ст.212 ЦК України та не може змінювати визначений сторонами строк виконання зобов`язання. Також представник відповідача не погодився з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, та вважав, що загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 12 520,00 грн. Щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн., представник відповідача вказував на їх неспівмірність зі складністю справи та обсягом виконаних робіт, у зв`язку з чим просив зменшити їх до 4 000,00 грн. Крім того, представник відповідача просив стягнути з позивача понесені витрати відповідачем ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
09.12.2025 від представника ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» - Усенко М.І., через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», надійшли письмові пояснення. У поданих письмових поясненнях представник позивача заперечив проти доводів, викладених у відзиві на позовну заяву, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення відповідачем ОСОБА_1 виконання взятих на себе договірних зобов`язань. Зазначив, що нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося відповідно до умов укладеного між сторонами договору та положень цивільного законодавства. Посилався на те, що п.1.4 кредитного договору №4357960 від 11.07.2021 встановлено строк повернення кредиту, сплати комісії та процентів до 26.07.2021, водночас п.2.3 договору сторони погодили механізм пролонгації строку кредитування, у тому числі шляхом продовження користування позичальником кредитними коштами після закінчення первісного строку кредитування. На думку представника позивача, умовами договору чітко визначено порядок автоматичного продовження строку кредитування та порядок нарахування процентів у період такої пролонгації. Оскільки відповідач ОСОБА_1 не повернув кредитні кошти у встановлений договором строк та продовжив користуватися ними після 26.07.2021, дія договору була автоматично продовжена на умовах, передбачених п.2.3 кредитного договору, а тому кредитор мав право нараховувати проценти за користування кредитом протягом усього періоду пролонгації. Представник позивача вказував, що за період з 11.07.2021 до 26.07.2021 проценти нараховувалися за пільговою ставкою 2,5% на день, а у зв`язку з подальшим користуванням відповідачем кредитними коштами строк кредитування був продовжений на підставі умов договору, унаслідок чого за період з 27.07.2021 до 14.10.2021 проценти нараховувалися за стандартною процентною ставкою 5% на день. При цьому представник позивача наголошував, що після завершення передбаченого договором строку кредитування та пролонгації проценти не нараховувалися, а вимог про стягнення процентів у порядку ст.625 ЦК України позивачем не заявлено. Також представник позивача зазначав, що відповідач ОСОБА_1 , укладаючи кредитний договір, був належним чином ознайомлений з його умовами, у тому числі щодо строку кредитування, порядку його продовження та розміру процентних ставок, і добровільно погодився з такими умовами. У зв`язку з цим представник позивача вважав розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, таким, що відповідає умовам договору та не спростований належними доказами з боку відповідача та його представника. Щодо заявлених витрат на професійну правничу допомогу представник позивача зазначив, що витрати у розмірі 8 000,00 грн. підтверджені належними доказами, є фактичними, необхідними та співмірними зі складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи та ціною позову. Вказував, що до матеріалів справи долучено договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі послуг та детальний опис виконаних робіт, а тому підстав для зменшення зазначених витрат немає. Водночас представник позивача заперечував проти вимоги представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн., вважаючи їх завищеними та неспівмірними зі складністю справи, обсягом виконаної роботи та критеріями розумності й необхідності судових витрат. З огляду на викладене представник позивача просив долучити письмові пояснення до матеріалів справи, розглянути справу за його відсутності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
09.12.2025 від представника відповідача до суду, через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», надійшли заперечення. У поданих письмових запереченнях на письмові пояснення представника позивача, представник відповідача заперечував проти доводів щодо правомірності нарахування процентів після закінчення строку кредитування. Зазначав, що умовами кредитного договору сторони погодили кінцевий строк повернення кредиту – 26.07.2021, який є істотною умовою договору. На думку представника відповідача, положення п.2.3.1.2 договору щодо автоматичного продовження строку кредитування у зв`язку з подальшим користуванням кредитними коштами не можуть вважатися відкладальною обставиною в розумінні ст.212 ЦК України, оскільки настання такої обставини залежить від волі позичальника та не є подією, яка неминуче має настати. Представник відповідача посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14.07.2021 у справі №740/2904/17, відповідно до якої визначений договором строк виконання зобов`язання не може бути поставлений у залежність від обставин, настання яких залежить від волевиявлення сторони договору. У зв`язку з цим вважав, що позивачем не доведено наявності законних підстав для пролонгації строку кредитування після 26.07.2021. З огляду на наведене представник відповідача стверджував, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування – 26.07.2021, а тому розмір процентів підлягає обмеженню, а саме сумою 3 000,00 грн., нарахованою за період дії кредитного договору. Відтак представник відповідача вважав, що загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 12 520,00 грн., з яких: 8 000,00 грн. – заборгованість за основною сумою кредиту, 3 000,00 грн. – заборгованість за процентами та 1 520,00 грн. – заборгованість за комісією. У зв`язку з цим просив суд задовольнити позов частково, стягнувши зазначену суму заборгованості, а в решті позовних вимог відмовити. Крім того, представник відповідача просив зменшити заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу з 8 000,00 грн. до 4 000,00 грн., посилаючись на їх неспівмірність складності справи та обсягу виконаних представником позивача робіт. Також просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат відповідно до положень ч.10 ст.141 ЦПК України, про що також було зазначено у відзиві на позовну заяву.
Оцінивши характер спірних правовідносин, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, категорію та складність справи, доводи позивача, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях, заперечення відповідача, наведені у відзиві на позов, а також дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість вирішення спору та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.
Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.
Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд доходить висновку про можливість задоволення позовних вимог, виходячи з такого.
Судом встановлено, що 11.07.2021 між ТзОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №4357960, відповідно до умов якого кредитодавець надав відповідачу кредитні кошти, а останній зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені договором. На виконання умов договору кредитодавець надав відповідачу кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених договором, що сторонами не оспорюється. Згідно з наданим позивачем розрахунком, відповідач ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду утворилася заборгованість у загальному розмірі 32 387,35 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 6 794,00 грн., заборгованості за процентами в сумі 24 073,35 грн. та заборгованості за комісією в сумі 1 520,00 грн. 
18.10.2021 між ТзОВ «МІЛОАН» та ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» було укладено договір відступлення права вимоги №78-МЛ, відповідно до умов якого до ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» перейшли права вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі за договором про споживчий кредит №4357960 від 11.07.2021, укладеним з ОСОБА_1 . Посилаючись на наявність у відповідача непогашеної заборгованості за кредитним договором та набуття статусу нового кредитора у зобов`язанні, ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості.
Статтею 626 ЦПК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст.ст.628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положення ч.1 ст.205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами (ч.3).
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19.
Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк бо інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Так, відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши зміст кредитного договору №4357960 від 11.07.2021, його форму, суд дійшов висновку, що даний кредитний договір дійсно укладений сторонами правочину – ТзОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 , в електронній формі із застосуванням електронної комерції, та відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію». Доказів зворотного відповідач суду не надав, як і не спростував факт укладення договору. 
Договір містить повну інформацію щодо особи позичальника – ОСОБА_1 , його персональні дані, номер мобільного телефону, на який відправлено одноразовий ідентифікатор R49183 в якості аналога власноручного підпису позичальника. Ідентифікацію позичальника товариством було проведено належним чином, що підтверджується довідкою про ідентифікацію.
Судовим розглядом також встановлено, що свої зобов`язання за кредитним договором кредитор виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі – 8 000,00 грн. шляхом перерахування коштів на банківську картку ОСОБА_1 за № НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням №50986795 від 11.07.2021, платник – ТОВ «МІЛОАН». 
Крім того, на виконання ухвали суду від 03 вересня 2025 року, в частині витребування доказів, до суду надійшли запитувані відомості, з яких вбачається, що карту № НОМЕР_2 емітовано на ОСОБА_1 . Крім того, на рахунок № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) було зарахування коштів на суму 8 000,00 грн. від 11.07.2021, платник: переказ коштів; коментар: viplata zaima Miloan (а.с.34-35).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення.
При цьому суд враховує, що доводи відповідача та його представника свідчать про відсутність заперечень щодо факту отримання кредитних коштів та існування заборгованості в частині основного боргу, однак зводяться до незгоди з розміром заявлених позивачем вимог, зокрема щодо нарахованих процентів та періоду їх нарахування. У зв`язку з цим часткове погодження відповідача ОСОБА_1 з наявністю заборгованості не є визнанням позову в розумінні ст.174 ЦПК України, оскільки відповідач не погоджується з розміром позовних вимог та просить їх зменшення. Відтак спір між сторонами фактично зводиться до визначення правомірності нарахування процентів та інших платежів за користування кредитом після спливу первісно встановленого строку кредитування.
Разом з тим, відповідно до Правил надання фінансових кредитів товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (у редакції від 13.05.2021 року), які є складовою частиною кредитного договору та визначають порядок і умови надання, обслуговування та повернення кредиту, регламентовано, зокрема, механізм укладення кредитних договорів, порядок користування кредитними коштами, а також умови та порядок продовження строку кредитування (пролонгації), у тому числі на пільгових та стандартних умовах із визначенням відповідних фінансових наслідків для позичальника. Зазначені Правила є обов`язковими для сторін кредитного договору та застосовуються у взаємозв`язку з його індивідуальними умовами.
Відповідно до п.6.1. Правил, позичальник зобов`язується повернути Товариству кредит або його частину, сплатити комісію за надання кредиту (якщо застосовується) та проценти за користування кредитом у дату(и) платежу, що встановлена(і) договором та/або графіком розрахунків (платежів). 
Відповідно до п.6.2. Правил, нарахування процентів за користування кредитом за ставкою, визначеною кредитним договором, здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по останню дату строку правомірного користування кредитом (з урахуванням пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування.. Товариство використовує фіксовані відсоткові/процентні ставки при наданні фінансових кредитів. 
Я передбачено п.6.7. Правил, у разі недостатності суми здійсненого платежу для сплати заборгованості в повному обсязі, кошти сплачені Позичальником спрямовуються на погашення Заборгованості у такій послідовності: нараховані прострочені проценти, комісії; прострочена заборгованість за кредитом; нараховані проценти; нарахована комісія за надання кредиту; заборгованість за кредитом; нарахована неустойка, проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання. Заборгованість кожної наступної черги погашається після повного погашення заборгованості попередньої черги. Товариство має право в будь-який момент змінити чергу (пріоритет) для погашення заборгованості за кредитом в односторонньому порядку, якщо це не суперечить законодавству. Після прийняття Товариством часткового виконання/погашення Заборгованості графік розрахунків (платежів) може коригуватись (оновлюватись), в частині визначення залишку суми кредиту, комісії (якщо застосовується), процентів за користування кредитом та може (необов`язково) передбачати розмір нарахованої неустойки та інших платежів або лише інформація щодо актуального розміру заборгованості в особистому кабінеті позичальника. Зазначена черговість погашення заборгованості не поширюється на випадок сплати Позичальником комісії (винагороди) за управління та обслуговування кредиту необхідної для продовження строку кредитування, оскільки здійснення позичальником часткового/повного погашення заборгованості за кредитом не передбачає сплати такої комісії (винагороди) 
Пунктом 6.10. Правил передбачено, що за кредитами PDL позичальник має право продовжити строк кредитування, далі – пролонгація, на стандартних (базових) або пільгових умовах. 
Пунктом до п. 6.10.2. Правил встановлено порядок Пролонгації на стандартних (базових) умовах: 1) п.6.10.2.1. позичальник може збільшити строк кредитування на кількість днів визначену кредитним договором (індивідуальною частиною) шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати визначену договором (індивідуальною частиною) максимальну кількість днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить визначену договором максимальну кількість днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах визначеної договром максимально можливої кількості днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту); 2) п.6.10.2.2. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 індивідуальної частини Договору. 
Суд враховує, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, умови договору щодо строку кредитування та порядку його продовження є частиною свободи договору (ст.627 ЦК України), а тому підлягають застосуванню у разі, якщо вони є чіткими, зрозумілими та погодженими сторонами. У разі якщо договором передбачено механізм продовження строку кредитування, такий механізм є обов`язковим для сторін і не може бути проігнорований судом, якщо його застосування підтверджується фактичними діями сторін у межах договірних умов. 
Враховуючи вищезазначене, а також з урахуванням наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки руху коштів за кредитним договором №4357960 від 11.07.2021 вбачається, що відповідач ОСОБА_1 неодноразово ініціював продовження строку кредитування (пролонгацію) шляхом вчинення передбачених умовами договору дій, зокрема шляхом здійснення платежів у вигляді комісії за пролонгацію, а також часткового погашення тіла кредиту та процентів, а саме: 26.07.2021, 02.08.2021, 09.08.2021 та 12.08.2021. Такі платежі здійснювалися з використанням належних відповідачу платіжних інструментів та відображені в обліковій системі кредитодавця як окремі добровільні операції з призначенням «сплата комісії за пролонгацію», що відповідає умовам п.2.3.1 Правил та кредитного договору, які передбачають можливість продовження строку кредитування за ініціативою позичальника та за умови сплати визначеної комісії. Доказів примусового списання коштів або відсутності волевиявлення відповідача ОСОБА_1 на вчинення зазначених платежів суду не надано. Навпаки, характер операцій свідчить про їх здійснення самим відповідачем у рамках виконання умов договору, що виключає висновок про неправомірне нарахування чи безпідставне стягнення відповідних сум у цій частині.
Суд виходить із того, що сторони погодили не лише строк кредитування, але й механізм його продовження, який є складовою істотних умов кредитного договору та не змінює односторонньо зміст зобов`язання, а є реалізацією заздалегідь визначеної волі сторін.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 04.07.2018 у справі №61-2086св18 та від 10.04.2019 у справі №161/13293/16-ц, укладений сторонами договір є обов`язковим для виконання та не може бути змінений або припинений в односторонньому порядку, крім випадків, прямо передбачених законом або договором.
Отже, продовження строку кредитування відбувалося в межах договірного механізму пролонгації, погодженого сторонами, а комісія за таку пролонгацію фактично сплачувалася самим позичальником як умова реалізації ним відповідного права, у зв`язку з чим доводи представника відповідача в цій частині є необґрунтованими та спростовуються дослідженими судом доказами.
Відтак, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлено в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у ТзОВ «МІЛОАН» виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача - зобов`язання з повернення кредитних коштів.
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності до ст.611 ЦК України за порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст.624-625 ЦК України, тобто, при порушенні зобов`язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки від суми боргу та неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачена умовами договору.
Як визначено у ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст.615 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається. 
Так, відповідно до умов кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів ТзОВ «МІЛОАН» (у редакції, чинній на момент укладення договору), проценти за користування кредитом є платою за користування грошовими коштами кредитодавця та нараховуються на фактичний залишок основної суми кредиту за кожен день користування кредитом за встановленою договором процентною ставкою. Таким чином, проценти мають компенсаційний характер та є елементом плати за користування кредитом, а не санкцією, що виключає можливість їх довільного неврахування чи зменшення поза межами умов договору. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 отримав кредитні кошти та фактично користувався ними протягом усього періоду дії кредитного договору №50986795 від 11.07.2021, що підтверджується випискою руху коштів та розрахунком заборгованості. Нарахування процентів здійснювалося позивачем щоденно, виходячи з фактичного залишку заборгованості, що відповідає погодженому сторонами механізму розрахунку. 
Крім того, судом встановлено, що строк кредитування продовжувався сторонами у порядку пролонгації, передбаченому договором та Правилами, що не припиняє зобов`язання щодо сплати процентів, а лише змінює календарні межі користування кредитними коштами. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є детальним, містить відомості про щоденні нарахування, часткові погашення та рух коштів за договором, узгоджується з первинними даними обліку та не спростований відповідачем ОСОБА_1 та його представником – адвокатом Вовком М.В. належними та допустимими доказами. Посилання представника відповідача на неправомірність нарахування процентів є необґрунтованими, оскільки суперечать умовам укладеного між сторонами кредитного договору, положенням Правил, а також фактичним обставинам справи щодо користування кредитними коштами, у зв`язку з чим відхиляються судом як такі, що не підтверджені матеріалами справи.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що проценти за кредитним договором є платою за користування грошовими коштами кредитодавця, а не мірою відповідальності, і нараховуються виключно у межах умов договору. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/15-ц, від 27.03.2019 у справі №464/3791/16-ц, від 02.10.2020 у справі №911/19/19.
Також, Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що сплив строку виконання зобов`язання не припиняє самого зобов`язання, а лише означає настання прострочення боржника, якщо обов`язок не виконано у встановлений строк. Зокрема, у постанові від 02.10.2020 у справі №911/19/19 Верховний Суд зазначив, що у разі порушення зобов`язання кредитор має право вимагати його виконання та нарахування передбачених договором платежів у межах умов договору та встановленого періоду користування коштами.
Таким чином, суд вважає, що надані ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст.ст.76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до наданого позивачем розрахунку та виписки по рахунку користувався кредитними коштами, наданими йому ТзОВ «МІЛОАН» за кредитним договором №7489168 від 18.01.2023 у вигляді наданого кредиту, у зв`язку з чим має зобов`язання перед кредитором з повернення кредитних коштів, виходячи з фактичного використання позичальником кредитних коштів, які не повернуто станом на час звернення позивача до суду з даним позовом.
Окрім того, п.3.2.6 кредитного договору №4357960 від 11.07.2021 визначено, що товариство має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу чи делегувати (доручати здійснення) свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника.
Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Судовим розглядом встановлено, що 18.10.2021 між ТзОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» було укладено договір відступлення прав вимоги №78-МЛ, згідно з умовами якого ТзОВ «МІЛОАН» відступило ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» портфель заборгованості боржників, у тому числі, права грошової вимоги за кредитним договором №4357960 від 11.07.2021, укладеним із ОСОБА_1 у загальному розмірі вимог 32 387,35 грн., свідченням чому є Витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог №78-МЛ від 18.10.2021, в якому вимоги до боржника ОСОБА_1 включені за порядковим №2273, та акт приймання - передачі Реєстру боржників від 18.10.2021.
Відповідно до приписів ст.ст.514 та 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно з вимогами ст.ст.526, 530 ЦК України, на адресу відповідача ОСОБА_1 зазначену ним в кредитному договорі №4357960 від 11.07.2021, представником ТзОВ «ФК КРЕДИТ-КАПІТАЛ» надіслано повідомлення про відступлення права вимоги з претензією за вих.№5549/89 від 09.07.2025, як дійсного кредитора, на погашення боргу за кредитним договором №4357960 від 11.07.2021, яка залишилась поза увагою позичальника. 
Враховуючи, що ТзОВ «МІЛОАН» як первісний кредитор виконало свої зобов`язання за договором перед відповідачем ОСОБА_1 у повному обсязі, належних доказів, які б спростовували це, судом не встановлено, а також з огляду на правомірність набуття прав вимоги ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність звернення позивача до суду. 
За результатами розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та сплати тіла кредиту, процентів та комісії, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором №4357960 від 11.07.2021, у загальному розмірі 32 387,35 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту – 6 794,00 грн., заборгованості за процентами – 24 073,35 грн.; заборгованості за комісією – 1 520,00 грн. 
З наданої позивачем виписки про щоденні нарахування та погашення вбачається, що відповідач після отримання кредитних коштів частково виконував зобов`язання за кредитним договором та здійснював платежі – 26.07.2021, 02.08.2021, 09.08.2021 та 12.08.2021. Загальна сума коштів, сплачених відповідачем у рахунок погашення основної суми кредиту, становить 1 206,00 грн. Таким чином, із наданих кредитних коштів у сумі
8 000,00 грн., непогашеним залишився основний борг у розмірі 6 794,00 грн. Крім того, відповідачем здійснювалися платежі в рахунок сплати процентів за користування кредитом та платежі, пов`язані з продовженням строку кредитування (пролонгацією), однак у повному обсязі зобов`язання за кредитним договором виконані не були.
У постанові Верховного Суду від 02.10.2020 у справі №911/19/19 зауважено, що при вирішенні даної категорії справ, суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань.
Водночас при визначенні розміру заборгованості за процентами суд враховує здійснені відповідачем ОСОБА_1 платежі в рахунок їх погашення у загальній сумі 2 937,00 грн., що відображено у розрахунку заборгованості та виписці руху коштів за кредитним договором. Суд також виходить із того, що позивачем заявлено до стягнення суми заборгованості в межах наданого розрахунку та умов кредитного договору, з урахуванням здійснених часткових платежів та механізму пролонгації, передбаченого договором.
Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що нарахування процентів за користування кредитом підлягає обмеженню строком до 26.07.2021, оскільки вони ґрунтуються на вибірковому тлумаченні умов кредитного договору та не враховують узгоджений сторонами порядок пролонгації строку кредитування. 
Так відповідно до п.2.3.1.2 кредитного договору сторони погодили, що у випадку подальшого користування кредитними коштами після спливу визначеного строку кредитування, строк користування кредитом автоматично продовжується на один день з кожним таким випадком, а загальний строк такого продовження може становити до 60 днів. При цьому проценти за користування кредитом у період пролонгації нараховуються за базовою (стандартною) ставкою, визначеною умовами договору. 
З матеріалів справи вбачається, що після 26.07.2021 відповідач ОСОБА_1 продовжував користування кредитними коштами, не здійснив повного погашення заборгованості та вчиняв дії щодо продовження строку користування кредитом, зокрема шляхом внесення платежів, пов`язаних із пролонгацією кредиту та сплатою процентів. Такі дії свідчать про реалізацію відповідачем ОСОБА_1 передбаченого договором механізму пролонгації та погодження ним продовження строку користування кредитними коштами на визначених договором умовах. Отже, посилання представника відповідача на припинення нарахування процентів після 26.07.2021 є безпідставними, оскільки суперечать умовам укладеного між сторонами договору, який передбачає можливість продовження строку кредитування та нарахування процентів у період такого продовження. Вказані умови є складовою договірного регулювання та були прийняті позичальником ОСОБА_1 під час укладення договору.
Відповідно до положень ст.133, 137, 141 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат та підлягають розподілу між сторонами залежно від результатів розгляду справи з урахуванням їх реальності, необхідності та розумної співмірності. 
При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданих адвокатом (представником) послуг, витрачений час, кількість поданих процесуальних документів, характер спору, а також значення справи для сторін. 
Судом встановлено, що даний спір є спором про стягнення заборгованості за кредитним договором, який за своєю правовою природою належить до категорії типових спорів, що не потребує значного обсягу правового аналізу чи формування складної доказової бази. Матеріали справи свідчать про подання сторонами стандартного пакету письмових доказів, зокрема розрахунку заборгованості, кредитного договору та виписки щодо руху коштів. Крім того, суд враховує, що представником позивача подано відповідь на відзив та додаткові письмові пояснення, у яких наведено заперечення проти доводів представника відповідача та уточнено правову позицію у справі, що свідчить про реалізацію сторонами принципу змагальності та повного та всебічного обміну процесуальними позиціями.
З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8 000,00 грн. є співмірним із обсягом фактично наданих правничих послуг, характером спору та не виходить за межі розумної необхідності для захисту прав позивача. Доводи представника відповідача про необхідність зменшення зазначених витрат до 4 000,00 грн. є необґрунтованими, оскільки не містять належного обґрунтування неспівмірності витрат, не підтверджені доказами завищення вартості правничої допомоги або відсутності фактичного обсягу виконаних робіт, а зводяться фактично до незгоди із розміром заявлених витрат. 
Суд також звертає увагу на те, що представником відповідача – адвокатом Вовком М.В. заявлено клопотання про зменшення розміру витрат ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ»на професійну правничу допомогу до 4 000,00 грн., водночас у власних заявах представник відповідача просить стягнути на користь відповідача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Зазначена обставина свідчить про відсутність послідовного та обґрунтованого підходу до визначення співмірності витрат на правничу допомогу, оскільки представник відповідача одночасно фактично заперечує проти розміру витрат іншої сторони, визначаючи їх як завищені, та заявляє власні витрати у більшому розмірі без наведення належного порівняльного обґрунтування їх розрахунку.
За таких обставин доводи щодо необхідності зменшення витрат ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ»на професійну правничу допомогу суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджені належними доказами неспівмірності та не узгоджуються з власною позицією представника відповідача щодо вартості аналогічних послуг.
Також суд зазначає, що відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, підстави для покладення витрат на правничу допомогу на ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ»відсутні.
З огляду на викладене, підстав для зменшення заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу або їх перерозподілу на користь відповідача ОСОБА_1 суд не вбачає.
Таким чином, з урахуванням наведеного та досліджених матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ»судових витрат, які складаються із судового збору в розмірі 2 422,40 грн., сплаченого позивачем при поданні позовної заяви в електронній формі із застосуванням коефіцієнта 0,8, а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. Зазначені витрати є документально підтвердженими, обґрунтованими та співмірними із характером і складністю справи. 
Керуючись ст.ст.4-5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273-274, 277, 279, 280-284, 287, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором №4357960 від 11.07.2021, у загальному розмірі 32 387,35 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту – 6 794,00 грн., заборгованості за процентами – 24 073,35 грн.; заборгованості за комісією – 1 520,00 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та 8 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати його складання шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про сторін:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», код ЄДРПОУ 35234236, місцезнаходження юридичної особи: м. Львів, вул.Смаль-Стоцького, буд. 1, корп. 28.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4362 від 05.07.2019, адреса місця роботи: АДРЕСА_2 .

Рішення у справі складено та підписано без проголошення 15 липня 2026 року.

Суддя          О.І. Євтушенко