ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 902/801/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
позивача - Антимонопольного комітету України (далі - АМК, Комітет, позивач) - Рудченко Є.Д. (самопредставництво), 
відповідача - Фізичної особи-підприємця Коломієць Тетяни Іванівни (далі - ФОП Коломієць Т.І., відповідач, скаржник)- Слободянюк М.В. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ФОП Коломієць Т.І.

на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.01.2026 (головуюча - суддя Шамшуріна М.В.)
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 (головуюча - суддя Романюк Ю.Г., судді Крейбух О.Г., Миханюк М.В.)

у справі за позовом Комітету
до ФОП Коломієць Т.І.
про стягнення 1 721 087,00 грн..

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП

Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для стягнення пені, нарахованої відповідно до частини п`ятої статті 56 закону України «Про захист економічної конкуренції».

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. АМК звернувся до суду з позовною заявою до ФОП Коломієць Т.І. про стягнення пені у розмірі 1 721 087,00 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу, а саме не сплатив штраф, а тому є підстави для нарахування та стягнення пені.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд Вінницької області рішенням від 06.01.2026 у цій справі, яке залишено без змін Північно-західним апеляційним господарським судом постановою від 23.04.2026, позов задовольнив.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ФОП Коломієць Т.І., посилаючися на ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення і постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 

3.2. Також, скаржник просив покласти судові витрати на АМК і в касаційній скарзі зазначив, що планує понести витрати на правову допомогу в суді касаційної інстанції в сумі 30 000,00 грн, а відповідні докази будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, про що зроблено відповідну заяву відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. У касаційній скарзі (нова редакція) ФОП Коломієць Т.І. визначає підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України; вважає оскаржувані судові рішення незаконними та необґрунтованими, прийнятими з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду та за відсутності правового висновку Верховного Суду з питань застосування норми права у подібних правовідносинах, зазначає, що судами попередніх інстанцій, зокрема:

4.1.1. порушено норми процесуального права, визначені статтями 208, 209 ГПК України;

4.1.2. неправильно застосовано частину третю статті 56 Закону, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи;

4.1.3. неправильно застосовано Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2023 №1071) [Далі - Правила №270], регламент внутрішньої письмової кореспонденції, затверджений наказом АТ «Укрпошта» 28.12.2023 №6668;

4.1.4. порушено статтю 74 ГПК України;

4.1.5. судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; судами першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не враховано положення пунктів 107, 112, 113, 115 Правил №270;

4.1.6. судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних судових рішень порушено статтю 236 ГПК України, не враховано правові позиції Верховного Суду у постановах: від 29.05.2018 у справі №922/3513/17, від 10.04.2018 у справі №910/14222/17, від 09.02.2022 у справі №640/16786/20, від 22.12.2021 у справі №905/595/21, від 25.09.2024 у справі №120/2014/24, від 12.08.2020 у справі №160/2116/19, від 10.11.2021 у справі №911/2523/20, від 09.02.2022 у справі №640/16786/20, від 03.05.2023 у справі №580/4989/22, від 10.01.2024 у справі №240/4894/23, від 20.05.2021 у справі №924/871/20, від 22.07.2021 у справі №924/1096/20, від 04.02.2021 у справі №910/17126/19, від 27.01.2022 у справі №910/16243/20, від 09.11.2023 у справі №924/1230/21, від 05.12.2023 у справі №924/1266/21, від 07.05.2024 у справі №924/923/23, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17;

4.1.7. в оскаржених судових рішеннях неправильно застосовано статтю 86 ГПК України.

4.2. Також скаржник зазначає, що наразі відсутній правовий висновок Верховного Суду стосовно того, якщо повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, яке направлялося АМК або підрозділом, не відповідає вимогам Правил №270 та з нього неможливо отримати інформацію про особу, яка отримала рекомендоване поштове відправлення, а особа, якій адресовано рекомендоване поштове відправлення, заперечує про його отримання, то вказане рекомендоване повідомлення не може бути належним доказом отримання уповноваженою особою, якій адресовано рекомендоване поштове відправлення.

5. Позиція іншого учасника справи

5.1. Позивач у відзиві на касаційну скаргу заперечив доводи скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- Комітетом 29.10.2024 за результатами розгляду справи №03-06/38-19 прийнято рішення №66-р/тк "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення АМК);
- згідно з пунктом 1 резолютивної частини Рішення АМК визнано, що ФОП Коломієць Т.І. вчинила порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю робіт: «Капітальний ремонт дороги до міського кладовища від вул. Хлібозаводська в м. Ладижин Вінницької області (ДК 021:2015: 45230000-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь)», які проводилися Ладижинською міською радою Вінницької області в системі електронних публічних закупівель Рrozorro (ідентифікатор торгів UA-2019-06-27-000455-а);
- відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення АМК на ФОП Коломієць Т.І. накладено штраф у розмірі 1 721 087,00 грн за вказане порушення;
- у резолютивній частині Рішення АМК зазначено, що штраф підлягає сплаті у двомісячний строк з дня одержання рішення, а також, що відповідно до статті 56 Закону протягом п`яти днів з дня сплати штрафу суб`єкт господарювання зобов`язаний надіслати до АМК документи, що підтверджують сплату штрафу.

6.2. Суди попередніх інстанцій зазначили, що з матеріалів справи вбачається, що:

- листом від 12.11.2024 №145-26.13/03-10869е Комітет надіслав на адресу відповідача копію Рішення АМК і повідомив, що сума штрафу повинна бути перерахована до Державного бюджету України у двомісячний строк з дня одержання Рішення АМК. При цьому, у вказаному листі позивач також повідомив відповідача, що згідно з частиною п`ятою статті 56 Закону за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу;
- відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0303500138052 (листа №145-26.13/03-10869е), поданого до відправлення 13.11.2024, копію Рішення АМК позивача вручено одержувачу 04.12.2024.

6.3. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідач був обізнаний про розгляд АМК справи №03-06/38-19, зокрема і про призначення засідання на 29.10.2024.

6.4. Позивач зазначив, що Рішення АМК відповідачем не оскаржувалося, а у зв`язку із несплатою штрафу до 04.02.2025 Комітетом видано наказ про стягнення штрафу у дохід загального фонду Державного бюджету України, який пред`явлено до органів державної виконавчої служби. Водночас, за твердженням позивача, станом на день звернення до суду ним не отримано від відповідача, а також від органів державної виконавчої служби, документів, що підтверджують сплату штрафу, а також не отримано документів, що підтверджують сплату пені за прострочення його сплати.

6.5. Суд апеляційної інстанції вказав, що:

- предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача 1 721 087,00 грн. пені, нарахованої у зв`язку із простроченням сплати штрафу, накладеного на відповідача Рішенням АМК за порушення законодавства про захист економічної конкуренції;
- з огляду на зміст заявлених вимог, предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з одержанням відповідачем Рішення АМК, виконанням або невиконанням відповідачем зазначеного рішення, а також наявністю чи відсутністю підстав для стягнення пені за прострочення сплати штрафу.

6.6. Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила таке.

6.6.1. Щодо тверджень апелянта про неотримання Рішення АМК суд апеляційної інстанції вказав, що:

- відповідач зауважує, що висновок суду першої інстанції про отримання відповідачем 04.12.2024 поштового відправлення №0303500138052 є передчасним та не підтверджений належними доказами, оскільки судом не встановлено особу, яка фактично отримала відправлення, відповідач заперечує його отримання, вказує на відмінність підпису;
- як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, приписи пунктів 89, 96, 105 Правил №270 виключають можливість отримання поштової кореспонденції неуповноваженою особою, водночас матеріали справи не містять жодних доказів неналежного виконання працівниками АТ "Укрпошта" своїх обов`язків щодо вручення поштового відправлення, направленого позивачем;
- за таких обставин, отримання поштової кореспонденції одержувачем або уповноваженою ним особою перебуває поза межами контролю відправника, що узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 та Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19;
- отже, саме одержувач зобов`язаний забезпечити належне отримання кореспонденції за своєю адресою. Якщо ж одержувач допустив ситуацію, за якої інша особа може отримати поштове відправлення від його імені, відповідні повноваження такої особи перебувають у сфері контролю одержувача, а не відправника;
- перевірка документів, які посвідчують особу адресата або особи, яка отримує поштове відправлення замість нього, а також належне оформлення повідомлення про вручення покладено саме на працівників поштового зв`язку, добросовісне виконання яких у цьому випадку презюмується;
- крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №922/1124/18 добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі, а можливі порушення з боку оператора поштового зв`язку, навіть у разі їх наявності, не можуть бути підставою для звільнення такого суб`єкта від виконання обов`язкових рішень органів АМК;
- аналогічно, за висновками Великої Палати Верховного Суду, негативні наслідки неодержання кореспонденції, якщо її направлення здійснене належним чином, покладаються саме на одержувача, оскільки протилежний підхід суперечив би принципам добросовісності, розумності та справедливості;
- посилання апелянта на положення частини сьомої статті 32 Закону України «Про поштовий зв`язок» також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зазначена норма регулює випадки неможливості вручення поштового відправлення, тоді як у цій справі факт вручення підтверджений належними доказами;
- водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування положень абзацу другого частини першої статті 56 Закону, оскільки наявне у матеріалах справи повідомлення про вручення містить інформацію про вручення поштового відправлення та підпис одержувача.

6.6.2. Суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апелянта про відсутність повної інформації щодо дати вручення поштового відправлення також обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, з огляду на таке:

- так, як встановлено судами, на рекомендованому повідомленні міститься інформація про місце подання відправлення (Київ-35), дату подання (13.11.2024), відмітка про вручення « 4/12», а також поштовий календарний штемпель із датою вручення 04.12.2024 та номером поштового відділення «ПВПЗ26 Вінницької»;
- отже, зі змісту зазначеного повідомлення вбачається, що лист АМК №145-26.13/03-10869е вручено 04.12.2024, а доводи відповідача щодо відсутності належного підтвердження цієї обставини є безпідставними та належними доказами не підтверджені.

6.6.3. Щодо посилання апелянта про порушення судом першої інстанції вимог статей 208, 209 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції відхилила їх, з огляду на таке:

- відповідно до статті 208 ГПК України вступне слово учасників справи має на меті стислий виклад їхніх позицій, однак закон не встановлює імперативної вимоги щодо обов`язкового послідовного виступу всіх учасників саме в одному судовому засіданні чи під загрозою недійсності подальших процесуальних дій;
- з матеріалів справи вбачається, що провадження здійснювалося у кількох судових засіданнях, під час яких сторони реалізовували процесуальні права у повному обсязі, зокрема щодо подання пояснень, заяв та заперечень. Ненадання вступного слова представнику відповідача в окремо зафіксованому протоколі не свідчить про позбавлення його права висловити позицію у справі загалом, оскільки відповідні заперечення могли бути та фактично реалізовувалися у ході розгляду справи;
- крім того, сама по собі відсутність окремої фіксації вступного слова в протоколі не є безумовним доказом його ненадання. Апелянт не наводить жодних доказів того, що йому було фактично відмовлено у виступі або що суд перешкоджав реалізації права на викладення заперечень;
- також слід враховувати, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, процесуальні порушення можуть бути підставою для скасування судового рішення лише у випадку, якщо вони призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору. У цьому випадку апелянтом не доведено, яким чином відсутність фіксації вступного слова вплинула на встановлення фактичних обставин справи чи на зміст судового рішення.

6.6.4. Щодо нарахування пені суд апеляційної інстанції вказав, що:

- як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не сплачено штраф у встановлений законом двомісячний строк з дня одержання рішення, а також не надано доказів його сплати ані у добровільному, ані у примусовому порядку. При цьому, Рішення АМК не було оскаржено у встановлений законом строк та є чинним;
- відтак, нарахування пені відповідно до частини п`ятої статті 56 Закону є правомірним, а її розмір обґрунтовано обмежено сумою накладеного штрафу;
- з огляду на викладене, перевіривши розрахунки нарахування позивачем пені, колегія суддів апеляційної інстанції погодилася з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог.

6.5. За результатами апеляційного перегляду колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що місцевим господарським судом повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у цій справі рішення суду першої інстанції відсутні. Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Верховний Суд ухвалою від 02.07.2026, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №902/801/25 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального прав.

8.2. Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд виходить з того, що:

- зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності;

- касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.3. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.4. Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.5. Щодо питання застосування норми права та їх неврахування судами попередніх інстанцій, Верховний Суд застосовує висновки щодо тлумачення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, які містяться, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.03.2026 у справі №916/5633/23, в якій, зокрема, означено таке:

- підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови;

- неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі;

- для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків у подібних правовідносинах.

8.6. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а крізь призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.7. Предметом судового розгляду у цій справі є стягнення пені, нарахованої відповідно до частини п`ятої статті 56 закону.

8.7.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу, а саме не сплатив штраф, а тому є підстави для нарахування та стягнення пені.

8.8. Скаржник у контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує низку постанов Верховного Суду (дивися пункт 4.1.6 цієї постанови)та зазначає, що судами попередніх інстанцій порушено приписи статті 236 ГПК України.

8.9. Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

8.10. Отже, вказана норма процесуального права є застосовною при ухваленні всіх судових рішень.

8.11. Зі змісту касаційної скарги (нова редакція) вбачається, що скаржник у контексті неврахування висновків Верховного Суду вказує, зокрема, таке:

"Верховний Суд в постанові від 29.05.2018 у справі №922/3513/17 сформував правову позицію, за якою доказом направлення та вручення рішення органу Комітету може бути будь який документ, виданий поштовою установою, який підтверджує прийняття кореспонденції до відправлення та вручення її адресату. Верховний Суд в постанові від 10.04.2018 у справі №910/14222/17 сформував правову позицію, за якою вирішуючи спір про стягнення коштів (штрафу, пені) на підставі рішення Комітету, господарським судам необхідно мати на увазі, що сам собою факт неоскарження рішення особою, якої воно стосується, не є безумовним свідченням законності відповідного акта державного органу. Тобто, для того, щоб дійти висновку про обов`язковість виконання рішення Комітету, господарському суду потрібно досліджувати це рішення на предмет його відповідності вимогам законодавства, якщо таку відповідність заперечує інша сторона у справі. Однак господарський суд не може брати до уваги доводи особи, стосовно якої прийнято рішення (заявника, відповідача, третьої особи в розумінні статті 39 Закону України «Про захист економічної конкуренції»), з приводу незаконності та/або необґрунтованості цього рішення, якщо такі доводи заявлено після закінчення строків, установлених частиною другою статті 47 та частиною першою статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», оскільки ця особа не скористалася своїм правом на оскарження відповідного акта державного органу, а перебіг зазначеного строку виключає можливість перевірки законності та обґрунтованості рішення органу Комітету. 
Верховний Суд у постанові від 09.02.2022 у справі №640/16786/20 вказав таке: « 44. У разі доставки рекомендованого відправлення, на адресу відправника повертається повідомлення про вручення. У разі повернення повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення з відміткою про доставку (вручення) відповідному адресату за належною адресою, презюмується, що воно отримано уповноваженою особою. 45. Викладене свідчить про те, що обов`язковою умовою для підтвердження отримання рекомендованого відправлення є інформація у повідомленні про вручення поштового відправлення про дату вручення та одержувача (прізвище та його підпис). 49. При цьому повідомлення про вручення поштового відправлення №0113509152445 не містить інформації про прізвище особи, яка отримала відправлення, що свідчить про недотримання вимог Правил №270, а тому таке не може бути належним доказом отримання вказаного відправлення уповноваженою особою позивача. Крім того, позивач заперечує про отримання ним 08.08.2019 рекомендованого відправлення №0113509152445, що свідчить про помилковість висновків судів попередніх інстанцій, що таке повідомлення про вручення поштового відправлення №0113509152445 є підтвердженням отримання позивачем спірного рішення від 02.08.2019 №215». 
Верховний Суд у постанові від 22.12.2021 у справі №905/595/21 вказав таке: « 3.31.При цьому вважаючи, що належним доказом, який підтверджує дату отримання копії ухвали суду, є саме рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, апеляційний суд не надав жодної правової оцінки тому, що наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення не містить прізвища уповноваженої особи ТОВ "АФ "Новоолександрівська", яка отримала таке відправлення, хоча згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища, про що Верховний Суд зазначив у своїй постанові від 23.09.2021 у справі №580/6090/20). 3.32.Відсутність на вказаному рекомендованому повідомленні даних про особу, яка його отримала, не дає можливості переконатись, що ухвалу суду про залишення зустрічної позовної заяви без руху 25.05.2021 отримала саме уповноважена особа ТОВ "АФ "Новоолександрівська", про отримання якою вказаного поштового відправлення зазначено в листі АТ "Укрпошта" та окремому аркуші ф. 8». 
Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 року у справі №120/2014/24 вказав таке: «Верховний Суд звертає увагу на те, що зазначені вище положення податкового законодавства не дають підстави вважати, що законодавець ототожнює такі поняття як «вручення» та «надіслання» розумінні належного вручення податкової вимоги. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі №160/2116/19. У той же час, зміст наведених положень Правил №270 дає підстави вважати, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення інформації, яка дозволяє ідентифікувати особу отримувача (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №911/2523/20)». 
Подібний підхід продемонстровано Верховним Судом і в постанові від 09.02.2022 у справі №640/16786/20, у якій Суд сформував правову позицію про те, що обов`язковою умовою для підтвердження отримання рекомендованого відправлення є інформація у повідомленні про вручення поштового відправлення про дату вручення та одержувача (прізвище та його підпис). У цій постанові Верховний Суд, за результатом аналізу положень Правил №270, підсумував, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища. 
В постанові від 03.05.2023 у справі №580/4989/22 Верховний Суд зазначив, «що за подібних зі спірними обставинами у справі №640/16786/20, а саме: повідомлення про вручення поштового відправлення не містить інформації про прізвище особи, яка отримала відправлення за наявності заперечень скаржника щодо фактичного отримання цього поштового відправлення, - Верховний Суд дійшов висновку про недотримання за таких обставин вимог Правил №270, а тому таке рекомендоване повідомлення не може бути належним доказом отримання вказаного відправлення уповноваженою особою позивача. В зазначеній постанові Верховний Суд водночас відзначив, що напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано. Як встановлено судом апеляційної інстанції, вказане рекомендоване повідомлення не містить інформації стосовно того, кому таке відправлення вручено, не зазначено прізвища особи, ініціалів та відношення до Відповідача 1. У той же час, Відповідач 1 заперечує факт отримання вказаної податкової вимоги. Вказує про те, що про рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу за трек-номером 2102705022377 йому стало відомо лише після того, як було отримано позов з додатками. Крім того, як зазначено апеляційним судом, інформації стосовно того, кому саме було вручено податкову вимогу контролюючим органом не надано. Враховуючи те, що наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення за трек-номером 2102705022377, яким було направлено ВАТ "Гніванський кар`єр" податкову вимогу №0000152-1302-0232 від 4 квітня 2024 року містить лише підпис, без зазначення при цьому жодної ідентифікуючої особу одержувача інформації відповідно до наведених норм Правил №270 достеменно з`ясувати одержувача як і пересвідчитися у належному врученні поштового відправлення за таких обставин не видається можливим. З огляду на зазначене, враховуючи недотримання при заповнення повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення за трек-номером 2102705022377 вимог Правил №270, а також заперечення Відповідача 1 щодо отримання податкової вимоги №0000152-1302-0232 від 4 квітня 2024 року, за відсутності надання Позивачем інформації щодо особи, якій було вручено вказане поштове відправлення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що вказане рекомендоване повідомлення не може бути належним доказом отримання уповноваженою особою позивача зазначеної податкової вимоги»".

8.12. Отже, наведені скаржником правові позиції стосуються застосування приписів Правил №270, а тому, ураховуючи предмет доказування у цій справі (вручення/не вручення ФОП Коломієць Т.І. Рішення АМК), спірні правовідносини у цій справі та у справах вказаних вище є схожими в означеній частині.

8.13. Верховний Суд наголошує, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

8.13.1. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.13.2. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.14. Слід зазначити, що касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.14.1. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.14.2. Скаржник із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що наразі відсутній правовий висновок Верховного Суду стосовно того, якщо повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, яке направлялося АМК або підрозділом, не відповідає вимогам Правил №270 та з нього неможливо отримати інформацію про особу, яка отримала рекомендоване поштове відправлення, а особа, якій адресовано рекомендоване поштове відправлення, заперечує про його отримання, то вказане рекомендоване повідомлення не може бути належним доказом отримання уповноваженою особою, якій адресовано рекомендоване поштове відправлення.

8.15. Верховний Суд, ураховуючи доводи та покликання касаційної скарги скаржника, дійшов висновку про необхідність розгляду підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України, у їх взаємній і логічній послідовності.

8.16. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що узагальнено доводи скаржника зводяться до того, що, на його думку, відсутні належні докази, які б підтверджували отримання ФОП Коломієць Т.І. Рішення АМК.

8.17. Відповідач вважає, що рекомендоване повідомлення №0303500138052 не містить прізвища особи, яка отримала поштове відправлення, а тому воно не належним доказом.

8.18. Зі змісту оскаржуваних судових рішень (дивися розділ 6 цієї постанови) вбачається, що суди попередніх інстанцій відхилили доводи відповідача та встановили факт вручення Рішення АМК одержувачем, тобто ФОП Коломієць Т.І.

8.19. Відповідно до частини першої статті 56 Закону рішення (витяг з нього за вилученням інформації з обмеженим доступом, а також визначеної відповідним державним уповноваженим Антимонопольного комітету України, головою територіального відділення Антимонопольного комітету України інформації, розголошення якої може завдати шкоди інтересам інших осіб, які брали участь у справі), розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень надається для виконання шляхом надсилання або вручення під розписку чи доведення до відома в інший спосіб.

8.20. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановлено, що Рішення АМК вручено 04.12.2024 одержувачу, яким є ФОП Коломієць Т.І., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0303500138052), поданого до відправлення 13.11.2024. Так, судами попередніх інстанцій вказано, що на рекомендованому повідомленні міститься інформація про місце подання відправлення (Київ-35), дату подання (13.11.2024), відмітка про вручення « 4/12», а також поштовий календарний штемпель із датою вручення 04.12.2024 та номером поштового відділення «ПВПЗ26 Вінницької».

8.21. Згідно з пунктом 8 Правил №270 оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх та міжнародних поштових відправлень, поштових переказів.
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на прості та реєстровані. Реєстровані поштові відправлення поділяються на відправлення без оголошеної цінності (рекомендовані) та відправлення з оголошеною цінністю.
До внутрішніх поштових відправлень належать:
поштові картки - прості, рекомендовані;
листи - прості, рекомендовані, реєстровані з оголошеною цінністю;
відправлення для сліпих - прості, рекомендовані та реєстровані;
посилки - без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю.
До міжнародних поштових відправлень належать:
поштові картки - прості, рекомендовані;
листи - прості, рекомендовані;
поштові відправлення з оголошеною цінністю;
відправлення для сліпих - прості, рекомендовані;
дрібні пакети - рекомендовані;
мішки "M" - рекомендовані;
посилки - без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю;
відправлення "EMS";
згруповані поштові відправлення "Консигнація".

8.22. Пунктом 71 Правил №270 передбачено, що реєстровані поштові відправлення вручаються, кошти за поштовими переказами виплачуються адресатам (одержувачам) за умови пред`явлення ними документів, що посвідчують особу згідно із законодавством.
Реєстровані поштові відправлення можуть вручатися або виплачуватися кошти за поштовим переказом адресату (одержувачу) шляхом використання електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті, з фіксацією технічними засобами або в інший спосіб, визначений оператором поштового зв`язку.

8.23. Відповідно до пункту 81 Правил №270 рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначками "Судова повістка", "Повістка ТЦК"), повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.
У разі відсутності адресата (одержувача) або повнолітніх членів його сім`ї про надходження поштового відправлення, поштового переказу адресат (одержувач) інформується у спосіб, визначений оператором поштового зв`язку.

8.24. З огляду на вказані вище приписи Правил №270 рекомендоване поштове відправлення адресоване фізичній особі під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним, за умови пред`явлення ними документів, що посвідчують особу згідно із законодавством.

8.25. Отже, саме працівник АТ «Укрпошта» вручивши поштове відправлення №0303500138052 одержувачу, яким у цьому випадку є фізична особа, мав перевірити документ, що посвідчує її особу.

8.26. Суд критично оцінює покликання скаржника про те, що на підставі рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0303500138052 неможливо встановити обставини щодо отримувача та дати отримання, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено як дату отримання листа (04.12.2024), так і особу, що його отримала (одержувач, тобто ФОП Коломієць Т.І.).

8.27. Відмітка « 04/12» у графі «вручено», з огляду на штамп поштового відділення « 04.12.2024» не може свідчити про якусь іншу дату (наприклад, 04.12.2023, 04.12.2025 тощо), а не про 04.12.2024.

8.28. Ураховуючи те, що адресатом листа була фізична особа, а саме ФОП Коломієць Т.І., то відсутність прізвища та ініціалів саме по собі у графі «підпис» не є свідченням того, що вказана особа не отримала відповідне поштове відправлення. 

8.28.1. Доказів про зворотнє не надав і відповідач у суді першої та апеляційної інстанцій. 

8.29. Щодо правових позицій, на які покликається скаржник у контексті невиконання норм Правил №270, то вони не є релевантними для вирішення цього спору, оскільки у цьому випадку адресатом є фізична особа, а в наведених скаржником постановах адресатом були юридичні особи.

8.30. Стосовно покликань скаржника про те, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №0303500138052 не є належним доказом, то слід зазначити таке.

8.31. Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

8.32. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом (така ж за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 зі справи №925/2301/14, від 19.06.2019 зі справи №910/4055/18).

8.33. Суд виходить з того, що з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

8.34. Отже, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №0303500138052, з огляду на предметом доказування у цій справі, є належним доказом.

8.35. При цьому, покликання скаржника про те, що поштове відправлення отримано не позивачем, а третьою особою не підтверджено жодним доказом і судів попередніх інстанцій не було підстав дійти висновку про недопустимість такого доказу.

8.36. Не знайшли свого підтвердження доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема, статей 74 та 86 ГПК України.

8.37. Стосовно покликань скаржника про порушення судом першої інстанції статей 208 «Вступне слово учасників справи» та 209 «Порядок з`ясування обставин справи та дослідження доказів» ГПК України, слід зазначити таке.

8.37.1. Так, відповідач вказує, що суд першої інстанції не надав його представнику вступне слово.

8.37.2. Зі змісту протоколів судових засідань вбачається, що фраза «Суд заслуховує вступне слово відповідача» відсутня. При цьому, у протоколах судових засідань містяться вказівки, що представник відповідача надавав пояснення, брав участь у судових дебатів і не наголошував на тому, що його було позбавлено права в усній формі стисло викласти зміст та підстави своїх заперечень щодо предмета позову.

8.37.3. Відповідно до частини другої статті 311 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. 

8.37.4. Зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що ненадання представником відповідача вступного слова стало підставою для ухвалення незаконних судових рішень.

8.38. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

8.39. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.40. Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

8.41. Отже, підстави касаційного оскарження передбачені пунктами 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України та доводи касаційної скарги, з огляду на викладене вище не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

8.42. Верховний Суд окремо вважає за необхідне вказати, що у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейський суд з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

8.43. Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

8.44. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скргу, в тих частинах, які узгоджуються з вказаними вище висновками Верховного Суду, наведеними у цій постанові.

8.45. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.46. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу відповідача залишає без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коломієць Тетяни Іванівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 06.01.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 у справі №902/801/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов