| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/9426/24 Головуючий у 1 інстанції: Войтович І.І.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Ганечко О.М.
Безименної Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати порушеним право військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_1 на звільнення з підстав, передбачених абз. 7 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 яка полягає у відмові в задоволенні рапорту військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_1 на звільнення з підстав передбачених, передбачених абз. 7 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_1 з військової служби, з підстав, передбачених абзацом 7, підпунктом «г» пунктом 2, частини 4, статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов?язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, та зобов`язати відповідача виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та направити його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт вказує, що Військова частина НОМЕР_1 не надала доказів правомірності свого рішення та не обґрунтовувала відмову нормативними актами. Апелянт зазначає, що зазначає, що висновок ЛКК від 20 лютого 2023 року № 22 підтверджує, що ОСОБА_2 за станом здоров`я не здатна до самообслуговування та потребує постійної сторонньої допомоги, а рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради від 27 квітня 2023 року № 6/14 позивача призначено її помічником з огляду на потребу у постійному сторонньому догляді, у зв`язку із чим, висновок суду про відсутність доказів необхідності здійснення постійного догляду не відповідає матеріалам справи. Також, апелянт вважає помилковим застосування судом першої інстанції Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року № 189, оскільки, ОСОБА_2 є непрацездатною особою, а зазначений нормативний акт регулює інші правовідносини. При цьому, апелянт посилається на те, що висновок за формою № 080-4/о підтверджує потребу ОСОБА_2 у соціальній послузі з догляду на непрофесійній основі, був підставою для прийняття виконавчим комітетом Боярської міської ради рішення від 27 квітня 2023 року № 6/14 та правомірно долучений до позовної заяви, як доказ обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Крім наведеного, апелянт заперечує висновок суду першої інстанції щодо неподання разом із рапортом оригіналів документів, зазначаючи, що нотаріально засвідчені копії повністю відповідають оригіналам і мають належну юридичну силу, доки іншою стороною не заперечено їх відповідність оригіналам.
До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції. 
Також, до суду апеляційної інстанції від позивача - ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив відповідача.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, станом на день подання позовної заяви ОСОБА_1 був військовослужбовцем Збройних Сил України та призваний на військову службу по мобілізації 01.03.2022 року, перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 , на посаді заступника командира батальйону з логістики-начальника служби, що підтверджується копією військового квитка з відповідним записом доданим до позовної заяви.
30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом б/н від 30.10.2023 про звільнення з військової служби в Збройних Силах України з підстав, передбачених у абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вказавши підставою для звільнення необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
В обґрунтування рапорту та підстав для задоволення рапорту на звільнення з військової служби, ОСОБА_1 надано наступні документи:
1)? ?нотаріально завірена копія Заключення лікарсько-консультативної комісії №22 закладу охорони здоров?я (Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради»), яке підтверджує що ОСОБА_2 за станом здоров?я нездатна до самообслуговування та потребує постійної сторонньої допомоги;
2) засвідчена копія Рішення виконкому Боярської міської ради №6/14 від 27.04.2023 р., відповідно до якого виконавчий комітет вирішив призначити ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , помічником ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та за станом здоров`я нездатна до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду;
3) засвідчена ОСОБА_1 копія Посвідчення №2 від 01.05.2023 року, помічника фізичної дієздатної особи ОСОБА_2 , 1942 р.н. (81 рік);
4) засвідчена копія Акту обстеження умов життя ОСОБА_2 від 15.03.2023 р., відповідно до якого ОСОБА_2 проживає одна;
5) нотаріально завірена копія паспорта ОСОБА_2 ;
6) нотаріально завірені копії свідоцтв про шлюб ОСОБА_2 (Свідоцтво НОМЕР_2 від 21.10.1963 року шлюб з ОСОБА_3 , Свідоцтво НОМЕР_3 від 01.10.1999 року про шлюб з ОСОБА_4 );
7) нотаріально завірена копія свідоцтва НОМЕР_4 про смерть 13.11.1989 року ОСОБА_3 - першого чоловіка ОСОБА_2 ;
8) нотаріально завірена копія свідоцтва НОМЕР_5 про смерть 08.03.2009 р. ОСОБА_5 - другого чоловіка ОСОБА_2 ;
9) нотаріально завірена копія свідоцтва НОМЕР_6 про смерть 03.04.2007 року ОСОБА_6 - сина ОСОБА_2 ;
10) нотаріально завірена копія свідоцтва НОМЕР_7 про смерть 05.04.2007 року ОСОБА_7 - сина ОСОБА_2 ;
11) копія адвокатського запиту № 162/ц до Фастівської МСЕК та Оригінал відповіді MCEK, відповідно до якої встановлення ступеню обмеження життєдіяльності, потреби в сторонньому догляді або допомозі для осіб, які не звертаються для встановлення інвалідності, та не мають інвалідності, в сфері повноважень МСЕК згідно діючого законодавства не передбачені.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 13 листопада 2023 року № 727 ОСОБА_1 повідомлено про відмову в задоволенні рапорту з підстав ненадання необхідних документів, які підтверджували б наявність передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстав для звільнення з військової служби. Вказану відповідь ОСОБА_1 отримав 24 листопада 2023 року.
Підставою відмови вказано, що на підтвердження того, що ОСОБА_2 , потребує отримання такої соціальної послуги як постійний догляд вдома, позивачу до рапорту про звільнення з військової служби, слід було долучити відповідний висновок МСЕК чи ЛКК, в котрому би вказувалося, що зазначена особа потребує догляду вдома, а не сторонньої допомоги, як вказано у заключенні поданому разом з зазначеним рапортом, а також подати докази того, що саме позивач є доглядачем особи, котрій призначено відповідна соціальна послуги, а не посвідчення помічника фізичної дієздатної особи, копія котрого долучена до рапорта.
Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання спірних правовідносин здійснюється положеннями Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, Інструкції про організацію виконання зазначеного Положення, а також нормативно-правовими актами у сфері охорони здоров`я та надання соціальних послуг у редакціях, чинних на час звернення ОСОБА_1 з рапортом про звільнення з військової служби.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Підстави звільнення військовослужбовців з військової служби визначені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час подання ОСОБА_1 рапорту), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану звільняються з військової служби, зокрема, через сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу.
Абзацом 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 цього Закону передбачено таку підставу звільнення з військової служби, як необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Отже, наведеною нормою як самостійні юридичні умови звільнення військовослужбовця передбачено: наявність особи, яка відповідно до висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду; необхідність здійснення військовослужбовцем такого догляду; відсутність інших осіб, які можуть його здійснювати; відсутність висловленого військовослужбовцем бажання продовжувати військову службу.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначено порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, зокрема порядок звільнення з військової служби.
Пунктом 233 зазначеного Положення передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Механізм реалізації вимог указаного Положення визначено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454.
Відповідно до пункту 12.11 розділу XII Інструкції № 170, перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено в додатку 19 до цієї Інструкції.
Пунктом 5 додатка 19 до Інструкції № 170 передбачено, що в разі звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби - у разі набуття права на пенсійне забезпечення за вислугою років.
Абзацом другим пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170 встановлено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, які підтверджують відповідну підставу звільнення.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 квітня 2021 року за № 510/36132, затверджено форму первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі», а також Інструкцію щодо її заповнення.
Відповідно до пункту 11 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о, особам, яким інвалідність установлена безстроково, та особам похилого віку із когнітивними порушеннями висновок видається безстроково; особам, яким інвалідність установлена на певний строк, висновок видається на строк не більше ніж до завершення строку встановлення інвалідності, але не менше ніж на 12 місяців; іншим категоріям осіб висновок видається на 12 місяців із дати його видачі.
Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 та відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
На підтвердження наявності зазначеної підстави для звільнення ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за станом здоров`я не здатна до самообслуговування та потребує постійної сторонньої допомоги, а її чоловік та сини померли, унаслідок чого відсутні інші особи, які можуть здійснювати за нею необхідний догляд. До рапорту ОСОБА_1 долучено, зокрема, висновок лікарсько-консультативної комісії від 20 лютого 2023 року № 22, рішення виконавчого комітету Боярської міської ради від 27 квітня 2023 року № 6/14 про призначення його помічником ОСОБА_2 , посвідчення помічника фізичної дієздатної особи, акт обстеження умов життя ОСОБА_2 , а також, документи щодо її сімейного стану та смерті членів сім`ї.
Листом від 13 листопада 2023 року № 727 Військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про відмову в задоволенні поданого рапорту з огляду на ненадання необхідних документів, які давали б йому підстави для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зазначену відповідь ОСОБА_1 отримав 24 листопада 2023 року.
Отже, визначальним для вирішення даного спору є встановлення того, чи підтверджували документи, подані ОСОБА_1 разом із рапортом, наявність сукупності передбачених законом умов для звільнення з військової служби, а саме, потребу ОСОБА_2 саме у постійному догляді, необхідність здійснення такого догляду ОСОБА_1 та відсутність інших осіб, які можуть його здійснювати, а також чи відповідала відмова Військової частини НОМЕР_1 змісту та меті правового регулювання спірних правовідносин.
Зі змісту підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 з рапортом) вбачається, що потреба особи у постійному догляді могла бути підтверджена висновком медико-соціальної експертної комісії або висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Зазначені види медичних висновків визначені законодавцем як альтернативні, а відповідна норма не містила застереження, за яким висновок лікарсько-консультативної комісії міг видаватися виключно щодо неповнолітньої особи.
У постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23 Верховний Суд зазначив, що медико-соціальні експертні комісії визначають потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначено ступінь втрати професійної працездатності. Щодо осіб, які не належать до цих категорій, проте за станом здоров`я не здатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, відповідні повноваження можуть належати лікарсько-консультативним комісіям закладів охорони здоров`я.
Крім того, у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 520/21316/23 Верховний Суд дійшов висновку, що норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» мають вищу юридичну силу порівняно з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413, а тому остання не може застосовуватися у спосіб, який звужує встановлений законом перелік документів, якими підтверджується потреба особи у постійному догляді.
Таким чином, висновок лікарсько-консультативної комісії від 20 лютого 2023 року № 22 не може бути відхилений виключно з тих підстав, що його видано стосовно повнолітньої особи або що потреба такої особи у постійному догляді повинна підтверджуватися лише висновком медико-соціальної експертної комісії.
Разом з тим, визначальним у даному випадку є зміст наданого ОСОБА_1 медичного документа, зокрема те, чи підтверджує він потребу ОСОБА_2 саме у постійному догляді в розумінні підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також чи були на момент розгляду рапорту підтверджені інші передбачені цією нормою умови для звільнення позивача з військової служби.
Матеріали справи свідчать, що у висновку лікарсько-консультативної комісії Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради» від 20 лютого 2023 року № 22 зазначено, що ОСОБА_2 за станом здоров`я не здатна до самообслуговування та потребує постійної сторонньої допомоги. 
Водночас, слід наголосити, що безпосереднього висновку про те, що ОСОБА_2 потребує саме постійного догляду, зазначений медичний документ не містить.
У постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 120/1909/23 Верховний Суд зазначив, що поняття «сторонній догляд» і «постійний догляд» не є тотожними, оскільки перше визначає особу, якою надається догляд, тоді як друге характеризує тривалість такого догляду. За висновком Верховного Суду, постійний догляд передбачає безперервний догляд за особою, яка не здатна до самообслуговування, без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
Аналогічний підхід викладено Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2024 року у справі № 420/16689/23, у якій зазначено, що постійний догляд передбачає безперервне та постійне надання догляду особі, яка не здатна до самообслуговування, без будь-якого часового обмеження.
Отже, для застосування передбаченої підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстави звільнення недостатнім є лише встановлення факту нездатності особи до самообслуговування або потреби у сторонній допомозі. Відповідний висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я повинен підтверджувати потребу особи саме у постійному догляді як безперервному за своїм характером виді допомоги.
Враховуючи вищезазначене, формулювання висновку ЛКК від 20 лютого 2023 року № 22 про потребу ОСОБА_2 у «постійній сторонній допомозі» не може автоматично ототожнюватися з установленою законом потребою у «постійному догляді». Зазначений документ не містить висновку лікарсько-консультативної комісії про наявність у ОСОБА_2 саме тієї медичної потреби, з якою законодавець пов`язував виникнення у ОСОБА_1 права на звільнення з військової служби за відповідною сімейною обставиною.
Водночас, рішення виконавчого комітету Боярської міської ради від 27 квітня 2023 року № 6/14, яким ОСОБА_1 призначено помічником ОСОБА_2 , не є передбаченим підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» медичним висновком, що підтверджує потребу особи у постійному догляді. Зазначене рішення засвідчує набуття ОСОБА_1 статусу помічника дієздатної фізичної особи, однак, не замінює висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я та не може самостійно підтверджувати наявність медичних підстав для здійснення за ОСОБА_2 саме постійного догляду.
Щодо долученого ОСОБА_1 до матеріалів судової справи висновку від 20 лютого 2023 року за формою № 080-4/о про наявність у ОСОБА_2 порушень функцій організму, через які невиліковно хвора особа не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, слід зазначити наступне.
Як установлено судом першої інстанції, зазначений висновок не був поданий ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 разом із рапортом про звільнення з військової служби, а долучений лише до позовної заяви. Отже, на час розгляду рапорту та надання відповіді від 13 листопада 2023 року № 727 цей документ не перебував у розпорядженні Військової частини НОМЕР_1 і об`єктивно не міг бути врахований нею під час вирішення питання про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Посилання апелянта на те, що висновок за формою № 080-4/о був поданий до виконавчого комітету Боярської міської ради та врахований під час прийняття рішення від 27 квітня 2023 року № 6/14, не спростовує наведеного, оскільки, подання документа іншому органу не є тотожним його поданню Військовій частині НОМЕР_1 у межах установленої процедури розгляду рапорту про звільнення з військової служби.
Крім того, за своїм змістом висновок за формою № 080-4/о підтверджує потребу ОСОБА_2 у соціальній послузі з догляду на непрофесійній основі, однак, не містить безпосереднього висновку лікарсько-консультативної комісії про потребу цієї особи саме у постійному догляді.
Щодо посилань апелянта на документи, подані на підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає, що до рапорту ОСОБА_1 були долучені свідоцтва про смерть чоловіка та синів ОСОБА_2 , а також акт обстеження умов її життя. Вказані документи підтверджують обставини смерті зазначених членів сім`ї ОСОБА_2 та підлягають урахуванню під час вирішення питання щодо наявності інших осіб, які можуть здійснювати догляд.
Разом з тим, відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд, є самостійною та додатковою умовою звільнення військовослужбовця з військової служби, застосування якої можливе лише за умови попереднього підтвердження належним медичним висновком потреби відповідної особи саме у постійному догляді. Наведені умови повинні існувати одночасно, оскільки законодавець пов`язує право на звільнення не лише з відсутністю інших осіб, здатних здійснювати догляд, а насамперед із наявністю встановленої медико-соціальною експертною комісією або лікарсько-консультативною комісією потреби особи у постійному догляді.
З огляду на викладене, подані ОСОБА_1 документи щодо сімейного стану ОСОБА_2 та смерті членів її сім`ї не усувають відсутності в матеріалах, наданих Військовій частині НОМЕР_1 разом із рапортом, медичного висновку про потребу ОСОБА_2 саме у постійному догляді. За відсутності належного підтвердження цієї обов`язкової умови встановлення наявності чи відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд, саме по собі не утворює передбаченої підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
З приводу доводів апеляційної скарги про належність нотаріально засвідчених копій документів колегія суддів зазначає, що засвідчення нотаріусом вірності копії підтверджує відповідність її змісту оригіналу документа, однак не змінює правової природи такої копії та не прирівнює її до оригіналу у випадках, коли спеціальним нормативно-правовим актом установлено вимогу щодо наявності саме оригіналів документів.
Абзацом другим пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин здійснюється за наявності оригіналів документів, які підтверджують відповідну підставу звільнення. 
Отже, підтвердження нотаріусом відповідності копії оригіналу не усуває необхідності дотримання спеціально встановленої процедури звільнення з військової служби.
Водночас, наведена обставина не має визначального значення для вирішення цього спору, оскільки, навіть за умови визнання поданих ОСОБА_1 нотаріально засвідчених копій належним підтвердженням змісту відповідних оригіналів такі документи не підтверджували потребу ОСОБА_2 саме у постійному догляді. 
Таким чином, доводи апелянта щодо юридичної сили нотаріально засвідчених копій не спростовують висновку про відсутність сукупності передбачених законом умов для звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно визначив предмет доказування, є необґрунтованими. Перевірка правомірності відмови у задоволенні рапорту безпосередньо передбачала встановлення того, чи підтверджували подані ОСОБА_1 документи наявність передбаченої законом підстави для звільнення. Отже, дослідження належності та достатності висновку ЛКК, рішення органу місцевого самоврядування, посвідчення помічника й інших документів відповідало предмету спору та було необхідним для його правильного вирішення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом від 30 січня 2024 року № 51 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади заступника командира батальйону з логістики - начальника логістики Військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду офіцера продовольчої служби тилу логістики Військової частини НОМЕР_8 . Рапортом від 11 лютого 2024 року ОСОБА_1 доповів командиру Військової частини НОМЕР_1 про здавання справ і посади, а згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині з 12 лютого 2024 року вибув до нового місця проходження військової служби - Військової частини НОМЕР_8 .
Отже, ОСОБА_1 фактично та організаційно припинив проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 і надалі проходить її у складі іншої військової частини.
Таким чином, після вибуття ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_8 Військова частина НОМЕР_1 втратила організаційно-розпорядчі повноваження щодо подальшого проходження ним військової служби, оформлення його звільнення, виключення зі списків особового складу за новим місцем служби та направлення особової справи до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Враховуючи вищезазначене, переведення ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_8 є самостійною обставиною, яка виключає можливість задоволення позовних вимог зобов`язального характеру саме до Військової частини НОМЕР_1 , оскільки, після вибуття позивача до нового місця проходження військової служби відповідач втратив щодо нього відповідні кадрові та організаційно-розпорядчі повноваження. За таких обставин, покладення на Військову частину НОМЕР_1 обов`язку звільнити ОСОБА_1 з військової служби та вчинити пов`язані із цим дії не відповідало б фактичному стану проходження ним військової служби, компетенції відповідача та критерію ефективності й виконуваності обраного способу судового захисту.
Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції строків відкриття провадження та розгляду справи не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, ОСОБА_1 не зазначив, яким саме чином тривалість судового провадження вплинула на повноту встановлення обставин справи, дослідження доказів або правильність вирішення спору по суті. Матеріали справи свідчать, що судом першої інстанції досліджено документи, подані ОСОБА_1 на підтвердження підстав для звільнення з військової служби, зміст відповіді Військової частини НОМЕР_1 на рапорт позивача, а також обставини його подальшого переведення до іншої військової частини, у зв`язку із чим, доводи про неповне з`ясування обставин справи не знайшли свого підтвердження.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Ганечко О.М.

Безименна Н.В.