Справа № 159/3114/26  Провадження №33/802/880/26 | Головуючий у 1 інстанції:Окостень І. В.
| Доповідач: Гапончук  В. В.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді - Гапончука В.В.,
з участю
захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – Процика Д.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу захисника Процика Дмитра Григоровича в інтересах особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2026 року про притягнення  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальностіза ч.5 ст.126 КпАП України,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.08.2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КпАП України, і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років, без оплатного вилучення транспортного засобу 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 17.05.2026 року о 12.22 годині в місті Ковелі на вулиці Незалежності, повторно протягом року керував транспортним засобом Ауді, д.н.з. НОМЕР_2 , не маючи права керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги п.2.1.а Правил дорожнього руху. Такими діями вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.5 ст.126 КпАП України (а.с.19).
Не погоджуючись з постановою суду захисник Процик Д.Г. в інтересах особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій вважає її незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права.
Вказує на те, що в основу судового рішення суддя місцевого суду поклав копію документа, який позбавлений будь-якої юридичної сили (через відсутність підпису та належного завірення), порушив принцип допустимості доказів. Оскільки належних доказів повторності поліцією надано не було, а судом вони не перевірялися, висновок про наявність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення за ч.5 ст.126 КпАП України ґрунтується виключно на припущеннях.
Сторона захисту звертає увагу, що з довідки-відгук працівників поліції вбачається, що згідно ІКС «ІПНП» ОСОБА_1 посвідчення водія не видавалося. Водночас у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 року у справі № 145/932/20 зазначено: «Згідно зі сталою правозахисною практикою, позбавлення права керування транспортними засобами суд не вправі призначати як додаткове покарання особі, яка його не має». Тобто позбавлення права керування транспортними засобами підлягають виключно водії, які таким правом наділені. Інші ж особи, можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності за вказаною статтею лише шляхом накладання адміністративного стягнення у виді штрафу. А тому вважає, що ОСОБА_1 не може бути позбавленим того права якого не отримував взагалі (права керування). 
Окрім цього, суддя місцевого суду при винесенні постанови зовсім не врахував дані про особу правопорушника, мотиви та обставини вчинення дії, що є грубим порушенням вимог ст.33 КпАП України. Наголошує, що ОСОБА_1 є ветераном війни, з 13.12.2022 року він добровільно прийняв військову присягу та ніс службу в лавах ЗСУ. В період з 07.02.2023 року по 23.03.2023 року брав безпосередню участь у бойових діях у найгарячіших точках Донецької та Луганської областей. 15.12.2025 року ОСОБА_1 був звільнений з лав ЗСУ та пішов у запас. Проте, навіть після звільнення в запас, ОСОБА_1 продовжив активну громадянську та патріотичну діяльність, займаючись волонтерством та всебічною допомогою своїм побратимам на передовій. 
Так, 17.05.2026 року о 12.22 годині у місті Ковелі ОСОБА_1 не здійснював поїздку в особистих цілях, а виконував волонтерське завдання - доставляв автомобіль марки «Ауді» до меж об`їзної дороги міста, який офіційно належить Благодійній організації «БФ «Україна енергія добра», для подальшого забезпечення логістичних та гуманітарних потреб.
Керування транспортним засобом за таких обставин було зумовлене виключно метою надання допомоги ЗСУ та гуманітарними потребами держави в умовах воєнного стану, що свідчить про повну відсутність у діях ОСОБА_1 протиправного умислу, спрямованого на заподіяння шкоди суспільним інтересам.
Сторона захисту вважає, що статус ветерана війни, бездоганна служба в ЗСУ під час воєнного стану, молодий вік (2001 року народження) та відсутність реальних суспільно-небезпечних наслідків від інкримінованого діяння, у сукупності з грубими процесуальними порушеннями з боку поліції, є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції.
Просить постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.08.2026 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КпАП України - скасувати та прийняти нову постанову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.5 ст.126 КпАП України, закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України (а.с.24-27). 
В судове засідання особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи не з`явився, клопотань про перенесення розгляду справи не подавав. Захисник не заперечував щодо продовження слухання справи у відсутності його довірителя. А тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст.268 КпАП України.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши захисника, який підтримав апеляційну скаргу з мотивів, викладених в ній, та просив її задовольнити, приходжу до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
У відповідності до положень ст.1 КпАП України, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно положень ст.7 КпАП України, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
У відповідності до ст.245 КпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно з ч.7 ст.294 КпАП України, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду скарги буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За правилами ст.280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Приписами статей 251, 252 КпАП України визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону та прийняв законне та обґрунтоване рішення про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КпАП України. 
Відповідно до вимог п.2.1 (а) ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Так, ч.5 ст.126 КпАП України передбачена відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (ч.2 ст.126 КпАП України), керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (ч.3 ст.126 КпАП України), керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами (ч.4 ст.126 КпАП України).
Як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 668241 від 17.05.2026 року, що 17.05.2026 року о 12.22 годині в місті Ковелі на вулиці Незалежності, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Ауді, д.н.з. НОМЕР_2 , не маючи права керування таким транспортним засобом, а саме не отримав посвідчення водія відповідної категорії, чим повторно протягом року вчинив правопорушення та порушив вимоги п.2.1.а Правил дорожнього руху, та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.5 ст.126 КпАП України (а.с.1). 
У зазначеному протоколі вказана посада, найменування підрозділу поліції, звання та прізвище, ім`я та по-батькові особи, яка його складала, та його підпис. Також зі змісту протоколу встановлено, що в ньому зазначено час, місце вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення. Протокол про адміністративне правопорушення містить відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Будь-яких заперечень у протоколі про адміністративне правопорушення водієм ОСОБА_1 щодо його змісту не зазначено, зокрема щодо ненадання належних доказів повторності вчинення ним правопорушення, як про це вказано в апеляційній скарзі. 
Отже, протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 сумніву не викликає, оскільки складений та підписаний відповідно до вимог ст.ст.254, 256 КпАП України, тому є належним доказом у справі.
Обставини, які викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, узгоджуються з іншими письмовими матеріалами справи, які були зокрема дослідженні судом першої інстанції.
Отже, всупереч доводам апеляційної скарги апелянта, судом першої інстанції взято до уваги та надано належну оцінку всім доказам, які містяться в матеріалах справи, здобутим у відповідності до вимог закону та які є достатніми для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, яке ставиться йому у провину.
Проаналізувавши зібрані й досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважаю, що винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КпАП України, є повністю доведеною належними та допустимими доказами в розумінні ст.251 КпАП України, які містяться в матеріалах справи.
Одним з мотивів для скасування оскаржуваної постанови апелянт вказує на неналежність доказів повторності, які апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки факт попереднього притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.2-4 ст.126 КпАП України, підтверджується матеріалами справи та підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ст.ст.251, 252 КпАП України.
Посилання на постанову Верховного Суду від 29.03.2023 року у справі №145/932/20 також є нерелевантним, оскільки вона стосувалася питання призначення кримінального покарання у виді позбавлення права керування. Натомість у цій справі застосуванню підлягає спеціальна норма ч.5 ст.126 КпАП України, санкція якої прямо передбачає позбавлення права керування транспортними засобами на строк від п`яти до семи років.
Відсутність у ОСОБА_1 посвідчення водія не виключає можливості застосування такого стягнення, оскільки позбавлення права керування полягає у встановленні заборони керувати транспортними засобами протягом визначеного законом строку.
Щодо посилання апелянта на статус ветерана війни та проходження військової служби ОСОБА_1 апеляційний суд зазначає наступне. 
 
Не заперечуючи заслуг ОСОБА_1 перед державою, його участі у захисті України та волонтерської діяльності, слід зазначити, що такі обставини самі по собі не виключають складу адміністративного правопорушення та не створюють законних підстав для звільнення від відповідальності за ч.5 ст.126 КпАП України.
Відповідно до ст.33 КпАП України при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Отже, дані про особу правопорушника дійсно підлягають врахуванню. Проте їх врахування не означає можливості не застосовувати санкцію, прямо встановлену законом.
У цьому випадку законодавець уже визначив підвищену відповідальність за повторне протягом року вчинення правопорушення за ч.5 ст.126 КпАП України. Санкція передбачає штраф у фіксованому розмірі та обов`язкове позбавлення права керування на строк від п`яти до семи років. Тому суд першої інстанції не був вправі замінити передбачене законом стягнення лише штрафом з огляду на позитивну характеристику особи, її військове минуле чи волонтерську діяльність.
Твердження захисника про те, що 17.05.2026 року ОСОБА_1 керував автомобілем виключно з метою виконання волонтерського завдання, саме по собі не спростовує факту адміністративного правопорушення.
Для правової оцінки за ч.5 ст.126 КпАП України визначальним є не мотив поїздки, а факт керування транспортним засобом особою, яка не має права керування, за умови встановлення повторності протягом року. Навіть якщо припустити, що поїздка мала благодійну чи волонтерську мету, це не надає особі права самостійно керувати транспортним засобом за відсутності передбаченого законом права керування. Необхідно також розмежовувати суспільно корисну мету поїздки та правомірність способу її здійснення. Благодійна або волонтерська мета не створює винятку із вимог законодавства про допуск осіб до керування транспортними засобами.
Посилання апелянта на відсутність реальних суспільно небезпечних наслідків також є неспроможним, оскільки склад правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КпАП України, є формальним. Для притягнення до відповідальності не вимагається настання ДТП, заподіяння шкоди майну, життю чи здоров`ю інших осіб.
Посилання апелянта на відсутність умислу, спрямованого на заподіяння шкоди суспільним інтересам, не має вирішального значення для кваліфікації дій ОСОБА_1 . Саме по собі керування транспортним засобом особою, яка не має права керування, є порушенням встановленого порядку допуску до керування транспортними засобами. Для настання відповідальності не потрібно встановлювати спеціальну мету заподіяння шкоди іншим учасникам дорожнього руху. Таким чином, суб`єктивне ставлення особи до можливих наслідків не спростовує об`єктивного факту порушення вимог п. 2.1 а ПДР України.
Отже, за наявності доказів факту керування транспортним засобом без права керування та повторності протягом року в діях ОСОБА_1 наявний склад правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КпАП України, а підстави для закриття провадження за п.1 ч.1 ст.247 КпАП України відсутні.
Отже, посилання апелянта на незаконність постанови судді є непереконливими.
Інших правових доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для її скасування або зміни, апелянтом не наведено, та під час апеляційного розгляду не встановлено.
Накладення судом першої інстанції адміністративного стягнення на ОСОБА_1 відповідає санкції ч.5 ст.126 КпАП України, вимогам ст.ст.33, 34 КпАП України щодо загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення та є співмірним скоєному адміністративному правопорушенню, особі правопорушника.
Доказів, які спростовують обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи.
Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм закону, які б слугували підставою для скасування чи зміни постанови суду. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги.
Враховуючи вищенаведене постанова судді є законною та обґрунтованою, а підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст.294 КпАП України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Процика Дмитра Григоровича в інтересах особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2026 року про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальностіза ч.5 ст.126 КпАП України, залишити без змін.
Постанова остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду       Гапончук В.В.