Справа № 458/690/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/811/538/26 Доповідач: ОСОБА_2 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої ОСОБА_2 , 
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 246, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 246 КК України,-
за участю прокурора ОСОБА_7 
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 
представника потерпілої особи, цивільного позивача Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області ОСОБА_9 ,
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_10 на вирок Турківського районного суду Львівської області від 29 квітня 2026 року щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст. 246, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 246 КК України, - 
встановила:
цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 246, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 246 КК України, та призначено йому покарання:
за ч.4 ст.246 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;
за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 246 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом встановленого іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з органом пробації;
4) виконувати заходи передбачені пробаційною програмою.
До набрання вироком законної сили раніше обраний ОСОБА_6 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання - залишено без змін.
Цивільний позов Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень в розмірі 223597 грн 00 коп., - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави в особі Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області (UA508999980333139331000013917, код ЄРДПОУ 38008294, МФО 899998, одержувач Боринська територіальна громада Львівської області, банк - Казначейство України) завдану шкоду в розмірі 223597 ( двісті двадцять три тисячі п`ятсот дев`яносто сім) грн 00 коп.
Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами, судовими витратами.
Згідно вироку, ОСОБА_6 15.12.2022, приблизно в період з 14:00 год по 15:10 год, з метою незаконної порубки дерев, будучи в лісовому масиві обходу № 4, кварталу №29, виділу № 37 Либохорівського лісництва Національного природного парку «Бойківщина», який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 4625584900:05:000:0040 (землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), що знаходиться на території Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області і відноситься до природно-заповідного фонду, не маючи спеціального дозволу для використання лісових ресурсів, умисно, з корисливих мотивів, незаконно зрізав бензопилою марки «STIHL», шляхом відокремлення стовбура від кореня, два сироростучі дерева породи «Бук», загальною кубомасою 1,69 куб.м, чим завдав матеріальну шкоду інтересам держави розміром 223597,00 грн, яка у шістдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що спричинило тяжкі наслідки.
Окрім того, ОСОБА_6 , 15.12.2022, приблизно в період з 15:10 год по 15:20 год, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою перевезення незаконно зрубаних дерев породи «Бук», за допомогою кінної підводи, реалізуючи єдиний злочинний намір, не маючи спеціального дозволу для використання лісових ресурсів, перебуваючи у виділі № 37, кварталу №29, обходу № 4 Либохорівського лісництва Національного природного парку «Бойківщина», який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 4625584900:05:000:0040 (землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), територія якого відноситься до природно – заповідного фонду, відтягнув конем більший стовбур дерева породи «Бук» та прилаштував для погрузи на кінну підводу, однак був виявлений працівником лісової охорони НПП «Бойківщина», у зв`язку з чим, з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для перевезення незаконно зрубаних дерев.
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуваний вирок скасувати, закрити кримінальне провадження, виправдати ОСОБА_6 .
В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення належними та допустимими доказами не доведена.
Покликається на те, що матеріалами кримінального провадження не підтверджено факт здійснення обвинуваченим незаконної порубки дерева. Зокрема, свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав лише те, що бачив обвинуваченого та іншу особу біля місця, де знаходилося зрубане дерево, однак його показання та досліджені відеозаписи не підтверджують, що саме ОСОБА_6 здійснив порубку дерева.
Зазначає, що виявлена на місці події пила не могла бути використана для спилювання дерева, оскільки її довжина є меншою за діаметр стовбура дерева. Крім того, спилювання віток зі стовбура є тривалим процесом, який, на думку сторони захисту, обвинувачений не міг здійснити в проміжок часу до його виявлення працівником парку, який здійснював відеофіксацію події.
Також звертає увагу на те, що висновком експертизи нафтопродуктів та паливно-мастильних матеріалів підтверджено відсутність залишків паливно-мастильних матеріалів у тирсі, вилученій біля пня, що, на думку апелянта, свідчить про невстановлення способу вчинення кримінального правопорушення та відсутність знаряддя злочину.
Вказує, що наданий стороною обвинувачення витяг з карти підтверджує перебування обвинуваченого на дорозі, а не безпосередньо на місці порубки дерева.
Крім цього, зазначає, що матеріали провадження не містять доказів факту завантаження деревини саме обвинуваченим, початку її перевезення чи обставин, які б свідчили про вчинення ним замаху на незаконне перевезення деревини та про існування причин, незалежних від його волі, які перешкодили доведенню кримінального правопорушення до кінця.
Посилається також на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які, на його думку, полягають у тому, що після завершення досудового розслідування та направлення обвинувального акта до суду сторона обвинувачення продовжувала збирати та відкривати нові докази, зокрема ті, які були приєднані до матеріалів провадження супровідними листами від 13.03.2026 року та 17.03.2026 року, що, на переконання апелянта, суперечить практиці Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеній у постанові у справі № 308/3835/21.
Також вважає недопустимим висновок інженерно-екологічної експертизи № СЕ-19/109-24/2453-ФХЕД від 22.02.2024 року, оскільки експерт, зазначивши, що лісосмуга, де відбулася подія, не належить до природно-заповідного фонду, на думку сторони захисту, вийшов за межі поставлених перед ним питань.
Крім того, зазначає, що видача охоронного зобов`язання від 22.09.2021 року сама по собі не свідчить про набуття земельними ділянками статусу об`єкта природно-заповідного фонду, а матеріали кримінального провадження не містять даних про визначення меж відповідних земельних ділянок та відомостей про них у Державному земельному кадастрі станом на день події.
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, прокурор Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Турківського районного суду Львівської області від 29 квітня 2026 року скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого внаслідок його м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 246 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 246 КК України – у виді обмеження волі на строк три роки, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим через м`якість, а висновок суду про можливість його виправлення без реального відбування покарання не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Покликається на те, що зі сторони обвинуваченого має місце повне невизнання винуватості, відсутність щирого каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення та бажання усунути наслідки вчиненого. На думку прокурора, місцевий суд не навів належних і достатніх мотивів, які б свідчили про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.
Зазначає, що аналіз змісту та обсягу винних дій ОСОБА_6 , його процесуальної та посткримінальної поведінки під час досудового розслідування і судового розгляду дає підстави вважати, що останній не бажає виправлятися, не засуджує власні дії та не виявляє належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки.
Також вказує, що, маючи реальну можливість хоча б частково відшкодувати завдану шкоду, обвинувачений цього не зробив, що, на думку прокурора, свідчить про його безвідповідальне ставлення до вчиненого та зневагу до вимог закону. Така поведінка, як зазначає апелянт, узгоджується з його кримінально-протиправною поведінкою під час вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, що, за твердженням прокурора, підтверджується відеозаписом з місця виявлення правопорушення, дослідженим судом.
На переконання прокурора, застосування до ОСОБА_6 положень ст.ст. 75, 76 КК України є неспівмірним тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі винного, а призначене покарання не забезпечує досягнення його мети, зокрема запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.
Крім того, прокурор вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги досліджені докази, які характеризують особу обвинуваченого та в своїй сукупності підтверджують відсутність підстав для застосування до нього ст. 75 КК України.
Звертає увагу й на те, що у вироку суд фактично навів одні й ті самі обставини як для призначення мінімального покарання, так і для звільнення засудженого від його відбування з випробуванням, посилаючись на характер і ступінь суспільної небезпечності вчинених кримінальних правопорушень, те, що вони вчинені вперше, а також на те, що ОСОБА_6 є опікуном недієздатної особи – свого дядька ОСОБА_12 .
При цьому прокурор зазначає, що висновок суду про те, що кримінальні правопорушення вчинені вперше, є помилковим, оскільки така характеристика може стосуватися лише кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України, тоді як щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 246 КК України, зазначена обставина не може бути врахована.
На апеляційну скаргу прокурора Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав заперечення.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора та представника потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу прокурора, апеляційну скаргу обвинуваченого заперечили, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану захисником апеляційну скаргу, апеляційну скаргу прокурора заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, щоб кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений чи засуджений, а до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно встановлених обставин, підтверджених належними і допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні та оціненими відповідно до вимог ст.94 КПК України, із наведенням належних мотивів та підстав його ухвалення.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 246, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 246 КК України, ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні обставин кримінального провадження з дотриманням вимог ст.23 КПК України, а досліджені судом докази були належним чином оцінені відповідно до вимог закону у їх сукупності та взаємозв`язку.
У судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_6 вини у пред`явленому обвинуваченні не визнав.
Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 246, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 246 КК України, послався на належні та допустимі докази, досліджені у судовому засіданні, зміст яких детально викладено у вироку, зокрема: показами свідка ОСОБА_11 ; показами представника потерпілого особи Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області; письмовими доказами, а саме: даними рапорту чергового ЧЧВП №2 Самбірського РВП ГУ НП у Львівській обл. від 15.12.2022; даними протоколу огляду місця події від 15.12.2022 та доданими до нього фототаблиць; даними протоколу огляду місця події від 16.12.2022 та доданими до нього фототаблиць; постановою про визнання речових доказів від 16.12.2022; даними розрахункової довідки про розмір шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням дерев та чагарників до ступеня припинення росту в об`єктах природно-заповітного фонду НПП «Бойківщина» Либохорівське лісництво квартал 29 виділ 97 , згідно якої розмір заподіяної шкоди становить 223597 грн; даними карти-схеми Либохорівського лісництва НПП «Бойківщина» сом на 2021 рік, де визначено місце вчинення правопорушень –квартал 29 Либохорівського лісництва; листом НПП «Бойківщина» № 358 від 16.12.2022; довідкою № 359 від 16.12.2022 вид. НПП «Бойківщина»; даними постанови та протоколу про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису від 17.01.2023; даними постанови від 17.01.2023 про визнання речовим доказом CD-диск з записом відеофайлу, назва «VID_20221215_152003.mp4» та протоколу огляду речового доказу (документа) від 18.01.2023; копією Положення про національний природний парк «Бойківщина»; листом НПП «Бойківщина № 21 від 25.01.2023; копією листа Державної екологічної інспекції у Львівській області № 06-682 від 22.02.2023 з розрахунком заподіяної шкоди, розмір якої становить 223 597 грн; даними протоколу проведення слідчого експерименту від 24.01.2024 за участю свідка ОСОБА_11 із долученим до нього диску відеозапису слідчого експерименту, в ході якого ОСОБА_11 детально обставини кримінального правопорушення; даними висновку інженерно-екологічної експертизи №СЕ-19/109-24/2453-ФХЕД від 22.02.2024; даними висновком комплексної фототехнічної та портретної експертизи № КСЕ-19/1 14-23/12532-БЛ від 04.08.2023; даними висновку портретознавчої експертизи №СЕ-19/114-24/2580 від 05.07.2024.
Окрім цього, судом першої інстанції були досліджені в судовому засіданні, у порядку ст. 359 КПК України, відеозапис, який міститься на DVD-R диску, на якому зафіксовано відеозапис події, яка мала місце за участю ОСОБА_6 , в.о. лісничого ОСОБА_11 , де відображено зрізана деревина, процес навантаження на сани, відтягування деревини, сам конфлікт, коли на зауваження в. о. лісничого хто дозволяв здійснювати порубку, ОСОБА_6 відповів «… а кого маю питати,… чим маєм палити, …я не продаю, давай, якось по-людськи,… де є злом,…я біди не наробив,… я це все приберу,…..чому я не маю права це грузити,….я ще не з такого вилізав...», зафіксовано бензопилу, особу, яка допомагала ОСОБА_6 , факт відвантаження деревини з саней й залишення місце події, тобто неможливість реалізувати намір перевести деревину, оскільки в. о. лісничого ОСОБА_11 зробив зауваження й викликав поліцію. 
Доводи апеляційної скарги про те, що вина обвинуваченого у незаконній порубці дерев не доведена належними та допустимими доказами, колегія суддів вважає безпідставними.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 не на підставі окремого доказу, а за результатами оцінки всієї сукупності досліджених доказів відповідно до вимог ст. 94 КПК України. Зокрема, суд обґрунтовано поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_11 , який безпосередньо спостерігав обвинуваченого під час незаконної порубки двох сироростучих дерев породи «Бук» бензопилою марки «STIHL», а також під час вчинення ним дій, спрямованих на завантаження зрубаної деревини на кінну підводу. Показання зазначеного свідка є послідовними, логічними, узгоджуються між собою та з іншими доказами у кримінальному провадженні, а будь-яких об`єктивних даних, які б ставили під сумнів їх достовірність, стороною захисту не наведено.
Крім того, наведені показання підтверджуються протоколами огляду місця події, фототаблицями, відеозаписом події, висновками портретознавчих експертиз, протоколом слідчого експерименту, письмовими доказами щодо місця вчинення кримінального правопорушення, а також іншими матеріалами кримінального провадження, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції.
Посилання апелянта на те, що свідок нібито не бачив моменту порубки дерев, спростовуються змістом вироку, відповідно до якого суд встановив, що свідок ОСОБА_11 почув звук бензопили та падіння дерева, після чого прибув на місце події і безпосередньо спостерігав, як ОСОБА_6 допилював дерево бензопилою, а також здійснював дії щодо підготовки деревини до її завантаження на сани. Отже, твердження апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам, встановленим судом на підставі досліджених доказів.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що виявлена бензопила не могла використовуватись для незаконної порубки, а також про відсутність залишків паливно-мастильних матеріалів у вилученій тирсі.
Зазначені твердження є припущеннями сторони захисту та не спростовують встановлених судом обставин. Самі по собі розмір шини бензопили, припущення щодо тривалості спилювання дерев чи результати експертизи вилученої тирси не виключають можливості використання бензопили під час незаконної порубки та не спростовують показань безпосереднього очевидця події, які були перевірені судом у сукупності з іншими доказами.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що доказування у кримінальному провадженні здійснюється шляхом оцінки всієї сукупності доказів, а не окремих обставин ізольовано одна від одної. Тому наведені апелянтом аргументи не спростовують встановлених судом фактичних обставин та не породжують розумних сумнівів у доведеності винуватості обвинуваченого.
Доводи апеляційної скарги про те, що витяг із карти підтверджує перебування обвинуваченого лише на дорозі, а не в місці незаконної порубки, також є необґрунтованими.
Суд першої інстанції не поклав зазначений документ в основу висновку про винуватість як самостійний доказ перебування обвинуваченого на місці порубки. Вказана карта-схема оцінювалася у взаємозв`язку з іншими доказами, зокрема протоколами огляду місця події, фототаблицями, показаннями свідка ОСОБА_11 , відеозаписом події та іншими письмовими доказами, які у своїй сукупності підтвердили місце вчинення кримінального правопорушення 
Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про відсутність доказів замаху на незаконне перевезення деревини.
Як правильно встановив суд першої інстанції, зі змісту показань свідка ОСОБА_11 , відеозапису події та інших доказів убачається, що після незаконної порубки дерев ОСОБА_6 відтягнув конем більший стовбур дерева, розвернув його до саней та прилаштував для навантаження на кінну підводу. Завершити перевезення він не зміг лише тому, що був викритий працівником лісової охорони, який припинив його дії та викликав поліцію. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність у діях обвинуваченого закінченого замаху на незаконне перевезення незаконно зрубаних дерев, оскільки кримінальне правопорушення не було доведене до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону у зв`язку з поданням прокурором під час судового розгляду документів, долучених супровідними листами від 13.03.2026 року та 17.03.2026 року.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції надав належну оцінку зазначеним доводам захисту та встановив, що відповідні документи були подані прокурором виключно на спростування доводів сторони захисту щодо належності місця вчинення кримінального правопорушення до території природно-заповідного фонду, не містили нових фактичних даних щодо обставин обвинувачення та не були покладені в основу обвинувального вироку як самостійні докази винуватості. При цьому обставини місця вчинення кримінального правопорушення підтверджувалися й іншими доказами, зібраними ще під час досудового розслідування та дослідженими судом.
Необґрунтованими є й доводи апеляційної скарги про недопустимість висновку інженерно-екологічної експертизи № СЕ-19/109-24/2453-ФХЕД від 22.02.2024.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, окреме формулювання, наведене експертом у дослідницькій частині висновку, не свідчить про вихід експерта за межі поставлених перед ним питань та не впливає на допустимість цього доказу. Натомість у підсумкових висновках експерти прямо зазначено, що незаконна рубка була здійснена у кварталі 29 виділі 37 обходу № 4 Либохорівського лісництва, яке входить до території природно-заповідного фонду НПП «Бойківщина», а також визначено розмір заподіяної шкоди. Висновок експерта відповідає вимогам статей 101, 102 КПК України, виконаний компетентною особою та обґрунтовано визнаний судом допустимим доказом.
Доводи апеляційної скарги про те, що охоронне зобов`язання саме по собі не підтверджує належність місця події до території природно-заповідного фонду, також не спростовують правильності висновків суду.
Суд першої інстанції детально дослідив питання правового статусу місця вчинення кримінального правопорушення та правильно виходив із того, що Національний природний парк «Бойківщина» був створений відповідним Указом Президента України ще у 2019 році, а на момент вчинення кримінального правопорушення його правовий режим вже поширювався на відповідну територію. При цьому суд обґрунтовано врахував не лише охоронні зобов`язання, а й карту-схему Либохорівського лісництва, довідки НПП «Бойківщина», інформацію Державного земельного кадастру, Положення про НПП «Бойківщина», норми Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та інші письмові докази, які у своїй сукупності підтвердили, що незаконна порубка була вчинена саме на території природно-заповідного фонду.
Разом із тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного.
Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоча і призначене в межах санкції відповідної статті закону України про кримінальну відповідальність, однак за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.
Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно відповідати характеру вчиненого кримінального правопорушення, ступеню його суспільної небезпечності та даним про особу винного.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що, призначаючи покарання, суди у кожному конкретному випадку повинні суворо дотримуватись вимог кримінального закону та враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
Згідно з положеннями ст.75 КК України, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к зазначила, що визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд дискреційними повноваженнями щодо вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності — призначення покарання або звільнення від його відбування. Така діяльність потребує врахування конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про покарання.
Отже, застосування положень ст.75 КК України є правом суду, яке реалізується лише у випадку, якщо з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи суд дійде обґрунтованого висновку про можливість виправлення особи без реального відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях, зокрема у справі «Довженко проти України», наголошував на необхідності належного визначення меж та способу реалізації судового розсуду відповідно до принципу верховенства права, що забезпечується, зокрема, належним мотивуванням прийнятого рішення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 у повній мірі не дотримався наведених вимог закону.
Як убачається зі змісту оскарженого вироку, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень та його особу, а саме те, що він раніше несудимий, кримінальні правопорушення вчинені ним вперше, є особою молодого віку, має місце проживання та реєстрації, є опікуном недієздатної особи - дядька ОСОБА_12 , на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання.
Суд також врахував досудову доповідь Самбірського районного сектору №2 філії ДУ «Центр пробації» у Львівській області від 28.08.2025, про те, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства можливе та не становить високої небезпеки для суспільства чи окремих осіб, з покладення обов`язків згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 76 КК України.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 в порядку ст. 66 КК України судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.
Згідно ст. 12 КК України кримінальні правопорушення, вчинені обвинуваченим і передбачені ч. 4 ст. 246, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 246 КК України, класифікується як тяжкий злочин та замах на нетяжкий злочин.
Вирішуючи питання про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання, суд врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та їх наслідки, обставини вчинення правопорушень, зокрема, що обвинувачений вперше вчинив кримінальні правопорушення, незаконну порубку дерев на території природно – заповідного фонду, що спричинило тяжкі наслідки та незакінчений замах на незаконне перевезення незаконно зрубаних дерев на території природно – заповідного фонду вчиняв з метою заготівлі дров для опалювання житла, де проживає з мамою, яка є особою старшого віку, та дядьком, який є недієздаткою особою, а ОСОБА_6 є його опікуном, суд дійшов до переконання, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, і відповідно до ст.75 КК України, вважає за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з покладення на нього обов`язків, передбачених ч.ч.1,3 ст.76 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Водночас, відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням повинно бути належним чином мотивоване.
Проте колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не навів достатніх та переконливих мотивів, з яких дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання.
Так, хоча ОСОБА_6 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, є опікуном недієздатної особи та відповідно до досудової доповіді його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, наведені обставини самі по собі не можуть бути достатньою підставою для застосування положень ст.75 КК України.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 вчинив, зокрема, тяжкий злочин проти довкілля, який спричинив тяжкі наслідки, завдавши державі шкоди у розмірі 223597 грн, при цьому вини не визнав, будь-яких заходів щодо добровільного відшкодування заподіяної шкоди не вжив, критичного ставлення до вчиненого не висловив.
За таких обставин сукупність наведених даних не дає достатніх підстав для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання.
Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки особі обвинуваченого, який, незважаючи на доведеність його вини належними та допустимими доказами, вини не визнав, свою причетність до вчинення кримінального правопорушення заперечував, жодних заходів для відшкодування завданої шкоди не вжив.
Такі обставини свідчать про відсутність критичного ставлення обвинуваченого до власної поведінки та не дають підстав для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання.
Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначив, що складовою принципу справедливості є відповідність покарання тяжкості вчиненого злочину та особі винного, а покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із характером та обставинами вчиненого діяння.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що застосування судом першої інстанції до ОСОБА_6 положень ст.75 КК України за відсутності достатніх правових підстав призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а призначене покарання є явно несправедливим через м`якість та недостатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.
Призначаючи покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, а інше — замахом на нетяжкий злочин, конкретні обставини їх вчинення, характер та спосіб незаконної порубки дерев на території природно-заповідного фонду, а також розмір заподіяної державі шкоди.
При цьому колегією суддів встановлено наявність кількох обставин, які у своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України, а саме: дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, є опікуном недієздатної особи — дядька ОСОБА_12 , має на утриманні матір похилого віку, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра.
Сукупність наведених обставин істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що дає підстави для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 246 КК України.
Разом із тим наведені обставини, хоча й істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та дають підстави для застосування положень ст. 69 КК України, самі по собі не свідчать про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання. Колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 вини не визнав, критичного ставлення до вчиненого не висловив, заходів до добровільного відшкодування заподіяної шкоди не вжив, а тому підстав для застосування положень ст. 75 КК України не вбачає.
Водночас призначення навіть мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 246 КК України, у виді п`яти років позбавлення волі не відповідало б ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даним про особу винного та принципу індивідуалізації покарання, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення ст. 69 КК України.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання за ч.4 ст.246 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки; за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 246 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На думку суду апеляційної інстанції, саме таке покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий вирок.
За таких обставин апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_10  підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України — скасувати з ухваленням нового вироку. 
Керуючись ст.ст. 615, 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -
ухвалила:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_10  задоволити частково.
Вирок Турківського районного суду Львівської області від 29 квітня 2026 року щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст. 246, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 246 КК України скасувати в частині призначеного покарання та постановити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_6  покарання:
за ч.4 ст.246 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;
за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 246 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
В решті вирок залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_6  рахувати з часу звернення вироку до виконання.
Вирок набирає законної сили з дня його оголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4