П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/7830/26	

Головуючий І інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Голуб В.А., Скрипченка В.О., 
за участю секретаря - Брижкіної І.О., 
за участю представника позивача (апелянта) адвоката Хажинського Р.М. та представників відповідача Ращенко Є.М та Уткіної К.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2026 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 05.06.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області та третьої особи - Відділення поліції №1 Болградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -
В С Т А Н О В И В:
20.03.2026р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ НП в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області від 19.02.2026р. №406 в частині накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення із служби в поліції; 
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області від 27.02.2026р. №324 о/с, яким реалізовано дисциплінарне стягнення та звільнено його зі служби в поліції;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення з ГУ НП в Одеській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах одного місяця у розмірі 29879,35 грн.;
- зобов`язати ГУ НП в Одеській області здійснити виплату йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 28.02.2026р. по 20.03.2026р. (включно) в сумі - 20240,85 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що накази ГУ НП в Одеській області від 19.02.2026р. №406 про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції та від 27.02.2026р. №324о/с про звільнення зі служби, є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки службове розслідування проведено необ`єктивно і упереджено, з численними порушеннями порядку його проведення, а висновки дисциплінарної комісії ґрунтуються лише на припущеннях і не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, позивач заперечує висновки про його участь в інсценуванні адміністративних правопорушень та вказує, що матеріали службового розслідування не містять доказів вчинення ним дисциплінарного проступку, який би виправдовував застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення.
Також, позивач зазначає, що складені ним адміністративні матеріали щодо громадянина ОСОБА_2 були предметом судового розгляду, за результатами якого постановою Арцизького районного суду Одеської області від 03.12.2025р. дану особу було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення. На думку позивача, наведене підтверджує правомірність дій під час оформлення відповідних адміністративних матеріалів та спростовує висновки дисциплінарної комісії.
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Ухвалою суду 1-ї інстанції від 25.03.2026р. залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2026 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено повністю. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 01.07.2026р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2026р. та прийняти нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
09.07.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2026р. справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін на 20.07.2026р. о 11:00 год.
16.07.2026р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та мотивовано просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.
Представникі відповідача у судовому засіданні категорично заперечували проти її задоволення та мотивовано наполягали на залишенні її без задоволення.
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, а також виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - сержант поліції ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області.
29.01.2026р. на адресу керівника ГУ НП в Одеській області надійшла доповідна записка УГІ ГУ НП в Одеській області №26843-2026(835880) щодо можливого порушення службової дисципліни окремими посадовими особами ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області, у тому числі і ОСОБА_1 , а саме реагування на адміністративні правопорушення у сфері дотримання ПДР України його учасниками, що виразилось у фальсифікації адміністративних матеріалів, умисному створенні штучних показників службової діяльності, що призвело до притягнення невинних осіб до адміністративної відповідальності у виді накладення на останніх адміністративних штрафів, що може свідчити про умисне вчинення поліцейськими грубих порушень вимог законодавства, а також для вивчення службової діяльності, ефективності проведення відповідної профілактичної роботи безпосередніми та прямими керівниками щодо підлеглих.
З метою перевірки відомостей, викладених у доповідній записці УГІ ГУ НП в Одеській області від 29.01.2026р. №26843-2026(835880), наказом ГУ НП в Одеській області від 29.01.2026р. №213 призначене службове розслідування.
За результатами службового розслідування було складено висновок службового розслідування за відомостями, викладеними у доповідній записці УГІ ГУ НП в Одеській області від 29.01.2026р. №26843-2026(835880), затверджений 19.02.2026р. начальником ГУ НП в Одеській області генералом поліції третього рангу Іваном Жук. 
У висновку зазначено, що Комісія вважає, що за скоєння дисциплінарного проступку, що виразився в грубому порушенні вимог п.п.1,2 ч.1 ст.18, п.п.1,2,3 ч.1 ст.23, ч.1 ст.64 Закону України «Про Національну поліцію», п.п.1, 3, 13 ч.3 ст.1 «Дисциплінарного статуту Національної поліції України» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VІІІ), п.1 розділу ІІІ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затв. наказом МВС України від 07.11.2015р. №1395), пп.2 п.1 розділу VII «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» (затв. наказом МВС України від 18.12.2018р. №1026), п.2.3 розділу ІІ «Правил внутрішнього службового (трудового) розпорядку ГУ НП в Одеській області» (затв. наказом ГУ НП в області від 24.04.2023р. №1000) та п.27 розділу ІІ Посадової інструкції від 22.01.2025р. за №64.1/948, до сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського сектору реагування патрульної поліції ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області, застосовати дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції.
19.02.2026р. ГУ НП в Одеській області було прийнято наказ №406, відповідно до п.6 якого, за скоєння дисциплінарного проступку, що виразився в грубому порушенні вимог п.п.1, 2 ч.1 ст.18, п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.23, ч.1 ст.64 Закону України «Про Національну поліцію», п.п.1, 3, 13 ч.3 ст.1 «Дисциплінарного статуту Національної поліції України» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VІІІ), п.1 розділу ІІІ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затв. наказом МВС України від 07.11.2015р. №1395), пп.2 п.1 розділу VII «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» (затв. наказом МВС України від 18.12.2018р. №1026), п.2.3 розділу ІІ «Правил внутрішнього службового (трудового) розпорядку ГУ НП в Одеській області» (затв. наказом ГУ НП в області від 24.04.2023р. №1000) та п.27 розділу ІІ Посадової інструкції від 22.01.2025р. за №64.1/948, до сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського сектору реагування патрульної поліції ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області, застосовати дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції.
Далі, у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до «Дисциплінарного статуту Національної поліції України» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VІІІ), керівником ГУ НП в Одеській області видано наказ №324 о/с від 27.09.2026р., яким звільнено сержанта поліції ОСОБА_1 (0182122), поліцейського сектору реагування патрульної поліції ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області зі служби в поліції з 27.02.2026р. за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».
Вважаючи оскаржувані накази протиправними та такими, що прийняті з порушенням положень діючого законодавства, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 та, відповідно, з правомірності спірних наказів відповідача. 
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як загальновідомо, 24.02.2022р. у зв`язку з військовою агресією російською федерацією проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, у відповідності до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 (затв. Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX), введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022р. строком на 30 діб.
Цей строк неодноразово продовжувався аналогічними Указами та наразі триває.
У розумінні ст.1 Закону №389-VIII, воєнний стан - особливий правовий режим, що вводиться в Україні чи в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Частиною 1 ст.10 Закону №389-VIII передбачено, що у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.
Зокрема, згідно з п.13 ч.4 ст.9 Закону України «Про критичну інфраструктуру» від 16.11.2021р. №1882-IX, до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, належать, правопорядок, здійснення правосуддя та тримання під вартою.
Так, відносини між Державою в особі компетентних органів (посадових осіб чи службових осіб) та громадянами, що складаються з приводу проходження служби в НПУ унормовані Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII, «Дисциплінарним статутом Національної поліції України» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VІІІ) та «Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України» (затв. наказом МВС від 07.11.2018р. №893).
Як визначено у ч.1 ст.1 Закону №580-VIII, НПУ - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені та законами України (ч.1 ст.8 Закону №580-VIII).
Згідно з ч.1 ст.17 Закону №580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
У відповідності до п.п.1,2 ч.1 ст.18 вказаного Закону, поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Додаткові обов`язки, пов`язані з проходженням поліцейським служби в поліції, можуть бути покладені на нього виключно законом (ч.4 цієї статті).
За змістом ч.ч.2,3 ст.24 Закону №580-VIII, у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.
У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, області, м.Києва, підпорядковуються відповідному начальнику ГУ НП в Автономній Республіці Крим та м.Севастополі, області, м.Києві.
Так, відповідно до наказу НПУ від 23.02.2022р. №171, виданого на підставі Указу Президента України «Про введення надзвичайного стану в Україні» від 23.02.2022р. №63/2022, особовий склад на час дії правового режиму надзвичайного стану було переведено на посилений варіант службової діяльності. 
У свою чергу, п.2 наказу НПУ «Про деякі питання посиленого варіанту службової діяльності на період дії на території України воєнного стану» від 09.08.2022р. №568, тимчасово, на період дії воєнного стану, для поліцейських ГУ НП в Одеській області встановлено шестиденний робочий тиждень, скасувавши вихідний день - суботу. А за пп.2,3 п.2 наказу ГУ НП в Одеській області «Про заходи щодо зміцнення службової дисципліни та дотримання законності в діяльності поліції» від 03.01.2023р. №7, особовий склад також зобов`язано сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати про виявлені і вчинені порушення, та не допускати випадків керування транспортом у нетверезому стані.
Служба в поліції, за ч.1 ст.59 Закону №580-VIII, є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Статтею 64 Закону №580-VIII регламентовано те, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».
Порядок складання Присяги працівника поліції встановлює МВС України.
За приписами ст.19 Закону №580-VIII, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. 
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначені Дисциплінарним Статутом, що затверджується законом.
Згідно з ч.1 ст.1 Дисциплінарного Статуту, службовою дисципліною вважається дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів НПУ, нормативно-правових актів МВС України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Відповідно до п.п.1,4,5 ч.3 ст.1 Дисциплінарного Статуту, службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених у ст.18 Закону №580-VIII, зобов`язує поліцейського, серед іншого, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України, безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону, а також вживати заходів до негайного усунення причин і умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника.
У силу вимог ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту, поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості та зобов`язаний неухильно і в визначений строк точно його виконувати. 
Забороняється обговорення наказу чи його критика.
За правилами абз.2-4,8 п.1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських» (затв. наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179), під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, серед іншого, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла; на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; на свободу світогляду і віросповідання; володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; на мирні зібрання; на свободу пересування, вільний вибір місця проживання; інші права, які передбачені Конституцією та законами України, міжнародними договорами України; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно, ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати.
У п.2 розділу ІІ Правил №1179 закріплено заборону перебування поліцейського на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, уживати тютюнові вироби під час безпосереднього виконання службових обов`язків і в невстановленому місці під час виконання службових обов`язків
Згідно з п.3 розділу ІV зазначених Правил, за будь-яких обставин та відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики.
Статтею 12 Дисциплінарного Статуту визначено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, яке застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони. До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції (ст.13 Дисциплінарного Статуту).
Службове розслідування, у розумінні ст.14 Дисциплінарного Статуту, це діяльність з збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості і рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.
Службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником. У разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії, утвореної для проведення службового розслідування, його строк може бути продовжений наказом керівника, який призначив службове розслідування, або його прямим керівником, але не більш як на один місяць. При цьому, загальний строк проведення службового розслідування не може перевищувати 60 календарних днів (ч.ч.1,2 ст.16 Дисциплінарного Статуту).
Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено ст.19 Дисциплінарного Статуту.
Так, під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Обставинами, що пом`якшують відповідальність поліцейського, є: 
1) усвідомлення та визнання своєї провини у вчиненні дисциплінарного проступку; 
2) попередня бездоганна поведінка; 
3) високі показники виконання повноважень, наявність заохочень та державних нагород; 
4) вжиття заходів щодо запобігання, відвернення чи усунення негативних наслідків, які настали або можуть настати внаслідок вчинення дисциплінарного проступку, добровільне відшкодування завданої шкоди; 
5) вчинення проступку під впливом погрози, примусу або через службову чи іншу залежність; 
6) вчинення проступку внаслідок неправомірних дій керівника.
Для цілей застосування конкретного виду дисциплінарного стягнення можуть враховуватися й інші, не зазначені у ч.4 цієї статті, обставини, що пом`якшують відповідальність поліцейського.
У той же час, обставинами, що можуть обтяжувати відповідальність поліцейського, є: 
1) вчинення дисциплінарного проступку у стані алкогольного, наркотичного та/або ж іншого сп`яніння; 
2) вчинення дисциплінарного проступку повторно до зняття в установленому порядку попереднього стягнення; 
3) вчинення дисциплінарного проступку умисно на ґрунті особистої неприязні до іншого поліцейського, службовця, у тому числі керівника, чи помсти за дії чи рішення стосовно нього; 
4) настання тяжких наслідків, у тому числі збитків, завданих вчиненням дисциплінарного проступку; 
5) вчинення дисциплінарного проступку на ґрунті ідеологічної, релігійної, расової, етнічної, гендерної чи іншої нетерпимості.
У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, визначеного ст.13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.21 Дисциплінарного Статуту, дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців з дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу.
У разі проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку днем його виявлення є день затвердження висновку за результатами службового розслідування.
Частиною 1 ст.26 цього Статуту регламентовано те, що у період дії воєнного стану службове розслідування проводиться з дотриманням вимог цього Статуту із урахуванням особливостей, що передбачені цим розділом.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.
Як уже зазначалось, позивачем вчинено діяння, яке, на думку відповідача, є несумісне із його посадою та підриває авторитет поліції. 
Як вказувалося вище, згідно з висновком службового розслідування, старший лейтенант поліції ОСОБА_1 вчинив грубий дисциплінарний проступок, що виразився в порушенні вимог п.п.1, 2 ч.1 ст.18, п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.23, ч.1 ст.64 Закону №580-VIII, п.п.1, 3, 13 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту, п.1 розділу ІІІ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затв. наказом МВС України від 07.11.2015р. №1395), пп.2 п.1 розділу VII «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» (затв. наказом МВС України від 18.12.2018р. №1026), п.2.3 розділу ІІ «Правил внутрішнього службового (трудового) розпорядку ГУ НП в Одеській області» (затв. наказом ГУ НП в області від 24.04.2023р. №1000) та п.27 розділу ІІ Посадової інструкції від 22.01.2025р. за №64.1/948.
Тож, відповідач вбачав склад дисциплінарного проступку позивача у недотриманні принципів діяльності поліцейського та вчиненні останнім дій несумісних із вимогами, що пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейських. Нехтування позивачем вимогами Закону №580-VIII, Присяги працівника поліції, Дисциплінарного статуту та, зокрема, Інструкцій №1395 і №1026, на переконання відповідача, призвело до скоєння проступку проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам та, власне, унеможливлює подальше виконання ним обов`язків і проходження служби у Національній поліції.
У цьому аспекті варто зауважити, що вчинки, які дискредитують працівників поліції та, власне, органи Національної поліції України, пов`язані, в першу чергу, із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.
Отже, дискредитація звання поліцейського за своєю суттю полягає у вчиненні проступку, що підриває довіру та авторитет органів Національної поліції та її працівників в очах громадськості і є несумісним із подальшим проходженням служби.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача, судова колегія наголошує на тому, що в основі поведінки працівника Національної поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки.
Службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку та правил, що такими нормативними актами передбачені. Дисципліна базується на високій свідомості і зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників, з гідністю та честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.
З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, слідує, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи дану Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й високу моральну відповідальність за їх виконання.
Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів Національної поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Як висновується з аналізу нормативно-правових актів, які регулюють діяльність працівників органів поліції, законодавець висуває підвищені вимоги до поліцейського, що, зокрема, пов`язано з особливим статусом Національної поліції, а також спрямованістю діяльності поліції на служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки та порядку. У свою чергу, недотримання поліцейським зазначених вище вимог є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення.
Тому, виходячи із правового регулювання спірних відносин, позивач, у силу своїх службових обов`язків, був зобов`язаний не допускати зв`язків та не вчиняти дій, які підривають авторитет працівника поліції чи носять корисливий або протиправний характер.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.06.2021р. у справі №420/241/20.
У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача з посади (служби) за п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII, тобто з підстав реалізації дисциплінарного стягнення, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту.
Як вбачається з матеріалів даної справи, 29.01.2026р. наказом ГУ НП в Одеській області №213, з метою повної, об`єктивної та всебічної перевірки відомостей відносно можливого порушення службової дисципліни посадовими особами ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області, зокрема позивачем, а саме реагування на адміністративні правопорушення у сфері дотримання ПДР України його учасниками, що виразилось у фальсифікації адміністративних матеріалів, умисному створенні штучних показників службової діяльності, що призвело до притягнення невинних осіб до адміністративної відповідальності у виді накладення на останніх адміністративних штрафів, що може свідчити про умисне вчинення поліцейськими грубих порушень вимог законодавства, а також для вивчення службової діяльності, ефективності проведення відповідної профілактичної роботи безпосередніми та прямими керівниками щодо підлеглих, відносно останнього було призначено службове розслідування.
Отже, саме ці підстави притягнення до дисциплінарної відповідальності варто проаналізувати крізь призму наявності у діях позивача дисциплінарного проступку, при цьому розмежовуючи види юридичної відповідальності.
Так, як вже зазначалося судом апеляційної інстанції, види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до поліцейських, визначені у ст.13 Дисциплінарного статуту.
Підставою для застосування вказаних стягнень є вчинення дисциплінарних проступків (дій, що порушують службову дисципліну), а саме невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни. Зазначені обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності або ж відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання стосовно наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі.
Адміністративний суд, у силу вимог ч.3 ст.2 КАС України, в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, із урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.
Правова оцінка судами правильності та обґрунтованості певного рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна полягати, насамперед, в тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку і спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є ознаки дисциплінарного проступку та установлені законом підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення.
Вирішення ж питання про правомірність притягнення посадової особи Національної поліції до дисциплінарної відповідальності, передбачає саме необхідність з`ясовувати склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку правову кваліфікацію, такі ж самі дії поліцейського отримали в рамках, наприклад, розгляду судом матеріалів справи про адміністративне провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.
Подібний підхід до вирішення питання про правомірність притягнення осіб до дисциплінарної відповідальності було застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.04.2018р. у справі №800/547/17, а також Верховним Судом, зокрема у постановах від 07.02.2020р. у справі №260/1118/18, від 28.02.2020р. у справі №825/1398/17, від 06.03.2020р. у справі №804/1758/18 та від 20.10.2020р. у справі №340/1502/19.
Так, повертаючись до матеріалів цієї справи та обсягу встановлених дисциплінарною комісією обставин, судами обох інстанцій з`ясовано, що упродовж грудня 2025р. працівниками УГІ ГУ НП в Одеській області здійснювались заходи контролю за діяльністю працівників сектору реагування патрульної поліції ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області, під час яких було отримано інформацію про можливе системне порушення службової дисципліни, що фактично полягало у фальсифікації адміністративних матеріалів та створенні штучних показників службової діяльності.
Саме для перевірки наведених вище відомостей і було призначено службове розслідування, у межах якого дисциплінарною комісією досліджено матеріали щодо низки адміністративних проваджень, складених відносно громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (які не мали водійських посвідчень), за результатами розгляду яких районними судами ухвалені постанови про притягнення останніх до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП.
Так, як свідчать матеріали справи, від час проведення службового розслідування вказані вище особи були опитані працівниками Управління головної інспекції, а хід такого опитування фіксувався за допомогою технічних засобів (відеозапису). Зі змісту наданих вказаними вище особами (порушниками) пояснень вбачається, що оформлення щодо них адміністративних матеріалів відбувалося не за наслідками реального виявлення адміністративних правопорушень, а за попередньою домовленістю із працівниками поліції, які пропонували їм за грошову винагороду імітувати керування транспортними засобами, у тому числі у стані алкогольного сп`яніння, з метою подальшого документування таких подій.
Зокрема, щодо епізоду від 16.11.2025р. встановлено те, що адміністративні матеріали відносно ОСОБА_2 (щодо якого взагалі було складено 3 аналогічних адміністративних протоколи) за ч.5 ст.126 та ч.2 ст.130 КУпАП були складені ст.лейтенантом поліції М.Дичем та сержантом поліції Безносюком О.І.
Так, в ході службового розслідування ОСОБА_2 (який ніколи не мав водійського посвідчення), зазначив, що за попередньою домовленістю із працівниками поліції він сідав за кермо мопеда, проїжджав незначну відстань, після чого його зупиняли працівники поліції та оформлювали адміністративні матеріали про нібито вчинення ним адміністративних правопорушень. 
Після завершення оформлення адміністративних матеріалів, він, зі своїх слів, отримував від цих працівників поліції грошові кошти, а в подальшому, в суд не ходив та не сплачував штраф.
Більш того, аналогічні відомості містяться і у відеозаписі його опитування, який був безпосередньо досліджений дисциплінарною комісією. Із його змісту вбачається, що ОСОБА_2 повідомляє про 2-3 аналогічних випадки оформлення відносно нього адміністративних матеріалів, при цьому кожного разу підтверджуючи факт попередньої домовленості з працівниками поліції та отримання грошової винагороди після оформлення відповідних документів.
Колегія суддів наголошує, що наведені в цих поясненнях обставини є істотними не лише з огляду на їх зміст, а й з огляду на те, що вони в подальшому знайшли своє підтвердження іншими незалежними доказами, наявними у матеріалах даної справи. Саме узгодженість показань особи із письмовими доказами, технічними засобами фіксації, а також іншими матеріалами службового розслідування виключає можливість розцінювати такі пояснення як випадкові, суперечливі або такі, що не заслуговують на довіру.
Крім наведених пояснень ОСОБА_2 , дисциплінарною комісією також були безпосередньо досліджені й відеозаписи, які містяться на цифровому носії та зафіксовані нагрудними відеореєстраторами поліцейських і відеореєстраторами службових автомобілів.
Перегляд зазначених відеоматеріалів дав підстави для висновку, що порядок документування сумнівних адміністративних правопорушень не відповідав вимогам законодавства, а окремі процесуальні дії, які повинні бути обов`язково зафіксовані технічними засобами, фактично залишилися поза межами безперервної відеофіксації.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що частина відеозаписів, які долучені до матеріалів справи, безпосередньо стосується епізоду за участю ОСОБА_2 , тоді як інші відеоматеріали стосуються інших фігурантів службового розслідування і долучені Головним управлінням саме з метою підтвердження системності виявлених порушень службової дисципліни колишніми працівниками СРПП ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області.
Продовжуючи перевірку доводів апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції надав оцінку кожному із відеозаписів, які стосуються епізоду оформлення адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_2 , зіставивши їх зміст із матеріалами службового розслідування, письмовими доказами та показаннями свідків.
Так, на відеозаписі під назвою «WhatsApp Video 2025-12-08 at 10.07.31» тривалістю 05 хв. 32 сек. зафіксовано спілкування працівників УГІ ГУ НП в Одеській області із ОСОБА_2 , під час якого останній детально повідомляє про обставини оформлення щодо нього адміністративних матеріалів. Із його пояснень послідовно вбачається, що працівники СРПП неодноразово пропонували йому за грошову винагороду імітувати вчинення адміністративних правопорушень, після чого складалися відповідні адміністративні матеріали.
На відеозаписі під назвою « 0002022_00012820251116101013_0018» тривалістю 00 хв. 32 сек. зафіксовано рух мопеда, яким керує ОСОБА_2 .
На відеозаписі під назвою « 0002022_00012820251116101129_0020» тривалістю 01 хв. 27 сек. зафіксовано спілкування сержанта поліції ОСОБА_1 із ОСОБА_2 .
Дослідивши вищезазначений відеозапис, колегія суддів дійшла самостійного висновку, що під час вказаного спілкування особа правопорушника належним чином не встановлювалась, документи на транспортний засіб ОСОБА_1 не перевірялись і не витребовувались, а матеріали справи не містять жодних об`єктивних даних, які б підтверджували здійснення відповідних дій в інший спосіб. Крім цього, саме під час оформлення адміністративних матеріалів нагрудна бодікамера поліцейського була вимкнена, внаслідок чого, найбільш значуща частина процесу документування події залишилася поза межами безперервної відеофіксації.
Колегія суддів вважає принциповим й той факт, що припинення відеозапису відбулося не після завершення відповідних процесуальних дій, а саме в момент, коли поліцейський мав здійснювати документування адміністративного правопорушення, роз`яснення прав особі, а також складання процесуальних документів.
На відеозаписі під назвою « 0002022_00012820251116105020_0021_IMP» тривалістю 00 хв. 58 сек. зафіксовано виключно підписання ОСОБА_2 вже підготовлених адміністративних матеріалів у місцях, на які йому вказує сержант поліції ОСОБА_1 .
Крім того, під час судового розгляду судом першої інстанції був безпосередньо допитаний ОСОБА_2 як свідок, який повністю підтвердив обставини, встановлені дисциплінарною комісією під час службового розслідування, що, на переконання колегії суддів, має істотне значення для оцінки достовірності зібраних доказів, оскільки відомості, надані ним під час службового розслідування, були повторно підтверджені вже в умовах судового розгляду після попередження про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань. Саме цим обставинам колегія суддів надає особливого значення при оцінці доводів апеляційної скарги.
По суті поставлених питань, свідок пояснив, що за пропозицією працівника поліції він брав участь в інсценуванні фактів вчинення ним адміністративних правопорушень, пов`язаних із нібито керуванням транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, в тому числі і без наявності посвідчення водія. За його словами, поліцейський просив його сісти за кермо мопеда, проїхати незначну відстань, після чого поліцейськими здійснювалася зупинка відповідного транспортного засобу та оформлювалися адміністративні матеріали. Після оформлення вказаних документів йому надавались грошові кошти.
Свідок також підтвердив, що фактичних підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності не існувало, а його участь у вищезазначених подіях була зумовлена попередньою домовленістю з працівниками поліції.
Слід зазначити, що вказані вище показання свідка ОСОБА_2 , є послідовними, логічними та узгоджуються як із його поясненнями, наданими під час службового розслідування, так і з вже дослідженими судом відеозаписами з бодікамер поліцейських та іншими матеріалами справи.
Будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про недостовірність повідомлених відомостей, матеріали справи не містять.
Наведені показання свідка узгоджуються з відеозаписами, на яких зафіксовано керування ним транспортним засобом, подальше спілкування із сержантом поліції ОСОБА_1 , відсутність належної перевірки документів та обставин події, а також підписання адміністративних матеріалів без належного документування всіх процесуальних дій.
Отже, колегія суддів, як і суд першої інстанції вважає, що показання ОСОБА_2 є достовірними та такими, що у сукупності з іншими дослідженими доказами підтверджують встановлені факти штучного створення адміністративних правопорушень, формального документування обставин події без належної перевірки фактичних даних та порушення встановленого порядку оформлення адміністративних матеріалів, до яких був безпосередньо причетний позивач.
Також, як вбачається з матеріалів справи, судом 1-ї інстанції були допитані в якості свідків інспектор відділу підтримки УГІ ГУ НП в Одеській області підполковник поліції ОСОБА_7 та старший інспектор відділу перевірок УГІ ГУ НП в Одеській області старший лейтенант поліції ОСОБА_8 , які у своїх показаннях у цілому підтвердили обставини, які були встановлені під час службового розслідування та викладені у висновку дисциплінарної комісії.
Зокрема, як видно зі змісту журналу судового засідання, зазначені свідки повідомили, що під час проведення службового розслідування було досліджено адміністративні матеріали, відеозаписи з нагрудних відеореєстраторів поліцейських та службових транспортних засобів, пояснення громадян і працівників поліції, а також інші матеріали, які у своїй сукупності свідчили про наявність системних порушень службової дисципліни з боку окремих працівників сектору реагування патрульної поліції ВП №1 Болградського РВП ГУ НП в Одеській області. 
За результатами такого дослідження дисциплінарною комісією встановлено факти оформлення адміністративних матеріалів за відсутності належних правових підстав, інсценування окремих адміністративних правопорушень, внесення до офіційних документів відомостей, достовірність яких викликала обґрунтовані сумніви, а також порушення вимог щодо обов`язкової та безперервної відеофіксації процесу документування адміністративних правопорушень.
Окрім цього, свідками зазначено про те, що висновки службового розслідування ґрунтувалися не на окремих припущеннях, а на сукупності взаємопов`язаних доказів, які отримані та перевірені в установленому порядку, а тому підстав для сумнівів у їх достовірності у дисциплінарної комісії не виникло.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для сумніву у достовірності показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки вони є послідовними, взаємоузгодженими і кореспондуються з письмовими матеріалами службового розслідування, дослідженими відеозаписами, а також показаннями свідка ОСОБА_2 щодо обставин оформлення відносно нього адміністративних матеріалів. 
Оцінюючи доводи позивача про те, що під час спілкування з ОСОБА_2 працівниками поліції не перевірялися його документи, а також про те, що під час опитування останній згадував лише старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 , судова колегія вважає їх такими, що не спростовують висновків службового розслідування.
Так, з досліджених судом матеріалів справи вбачається, що адміністративні матеріали відносно ОСОБА_2 за ч.5 ст.126 та ч.2 ст.130 КУпАП складені саме за участю сержанта поліції ОСОБА_1 та старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 .
Водночас, із відеозапису під назвою « 0002022_00012820251116101129_0020» чітко вбачається, що під час спілкування з ОСОБА_2 позивачем документи останнього не перевірялися та не витребовувались, а бодікамера була вимкнена у момент оформлення адміністративних матеріалів. А тому, посилання позивача на неможливість належної ідентифікації особи фактично підтверджує встановлені службовим розслідуванням порушення порядку документування адміністративного правопорушення, а не спростовує їх.
Окрім того, сам факт того, що під час опитування ОСОБА_2 називав прізвище лише одного з працівників поліції, жодним чином не свідчить про відсутність участі позивача у відповідних подіях. Як вбачається з матеріалів службового розслідування, ОСОБА_2 повідомляв про неодноразові випадки оформлення відносно нього адміністративних матеріалів працівниками поліції, а його пояснення оцінювалися дисциплінарною комісією не ізольовано, а в сукупності з іншими доказами, зокрема, й адміністративними матеріалами, відеозаписами та відомостями стосовно складу нарядів поліції.
Участь же позивача у складанні адміністративних матеріалів від 16.11.2025р. підтверджується наявними у справі документами та відеозаписами, а тому й відсутність згадки його прізвища під час опитування ОСОБА_2 сама по собі не спростовує встановлених службовим розслідуванням обставин.
Отже, наведені позивачем доводи не спростовують висновків дисциплінарної комісії стосовно його участі у відповідному епізоді і не свідчать про недоведеність встановлених під час службового розслідування фактів. Саме сукупність узгоджених між собою доказів дає підстави для висновку про обґрунтованість висновків дисциплінарної комісії s правомірність їх урахування при прийнятті спірних наказів.
У свою чергу, оцінюючи доводи позивача про те, що член дисциплінарної комісії ОСОБА_10 нібито вводив в оману інших членів дисциплінарної комісії, а висновки службового розслідування ґрунтуються лише на відеозаписі сумнівного походження, та колегія суддів вважає такі твердження необґрунтованими та такими, що не підтверджуються матеріалами справи.
Як вбачається із матеріалів службового розслідування, дисциплінарною комісією досліджено значний обсяг доказів, зокрема, адміністративні матеріали, пояснення громадян та працівників поліції, відеозаписи з бодікамер та службових транспортних засобів, інформацію з інформаційних систем МВС України, а також інші документи, що безпосередньо стосувалися обставин складання адміністративних матеріалів.
За наведених вище обставин твердження позивача про те, що висновки дисциплінарної комісії ґрунтуються лише на одному відеозаписі, спростовуються самим змістом матеріалів службового розслідування, які свідчать про комплексний характер дослідження всіх обставин справи та оцінку кожного доказу у взаємозв`язку з іншими.
Водночас, ОСОБА_1 не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що член дисциплінарної комісії ОСОБА_10 вчиняв дії, спрямовані на введення в оману інших членів комісії, або ж будь-яким іншим способом вплинув на результати службового розслідування всупереч вимогам законодавства.
Такі твердження ґрунтуються виключно на припущеннях позивача та не підтверджені жодними об`єктивними даними, що у відповідності до вимог процесуального закону виключає можливість покладення їх в основу судового рішення.
Щодо доводів позивача про неможливість ідентифікації осіб на відеозаписах, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про їх безпідставність.
Так, під час дослідження відповідних відеоматеріалів встановлено, що особи, які проводили опитування громадян, представлялися працівниками УГІ ГУ НП в Одеській області, повідомляли мету свого прибуття та здійснювали дії, характер яких відповідав їх службовим повноваженням. 
Будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про недостовірність зазначених відеозаписів або ж неможливість встановлення осіб, зафіксованих на них, судом не встановлено.
Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо порушення дисциплінарною комісією порядку проведення службового розслідування, колегія суддів зазначає, що такі доводи також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Як з матеріалів справи, так і з показань допитаних свідків вбачається, що під час проведення службового розслідування існували об`єктивні труднощі відносно встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 . Разом із тим, після завершення службового розслідування відповідачем були отримані додаткові пояснення останнього, які узгоджуються з іншими доказами і підтверджують обставини, покладені в основу висновку дисциплінарної комісії.
Крім того, під час судового розгляду ОСОБА_2 був безпосередньо допитаний судом як свідок та підтвердив обставини, встановлені службовим розслідуванням щодо оформлення відносно нього адміністративних матеріалів працівниками поліції за попередньою домовленістю.
За таких обставин, колегія суддів доходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку, що відсутність письмових пояснень ОСОБА_2 безпосередньо під час проведення службового розслідування сама по собі не свідчить про його неповноту чи необ`єктивність, оскільки відповідні обставини підтверджені іншими належними та допустимими доказами, дослідженими як дисциплінарною комісією, так і судами під час розгляду справи.
Таким чином, наведені позивачем доводи не спростовують встановлених під час службового розслідування обставин та не дають підстав для висновку про порушення процедури проведення службового розслідування або необґрунтованість прийнятих за його результатами рішень.
Оцінюючи доводи позивача про те, що особу ОСОБА_2 було встановлено шляхом перевірки відомостей за наявними інформаційними базами через службовий планшет, то слід звернути увагу на те, що після зупинки транспортного засобу позивачем не здійснювалась перевірка документів, що посвідчують особу водія, а також документів на транспортний засіб. Будь-яких же об`єктивних даних, які б підтверджували проведення перевірки особи ОСОБА_2 через інформаційні системи Національної поліції, матеріали справи не містять.
Більше того, позивачем не наведено переконливих пояснень щодо того, на підставі яких саме вихідних даних могла бути здійснена така перевірка за відсутності належного встановлення особи. Відтак відповідні доводи мають декларативний характер та не підтверджені жодними доказами.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про неповну відеофіксацію події у зв`язку із розрядженням нагрудної бодікамери.
Як уже зазначалося колегією суддів вище, саме під час здійснення ключових процесуальних дій, пов`язаних із оформленням адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_2 , безперервна відео-фіксація не здійснювалася, що є грубим порушенням. 
Разом із тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що позивач повідомляв керівництво про технічну несправність своєї бодікамери, звертався із рапортом щодо її заміни, вживав інших заходів для забезпечення належної відеофіксації або документував неможливість подальшого використання технічного засобу. Натомість, вже після відсутності запису процесу оформлення адміністративних матеріалів у матеріалах справи міститься лише відеофіксація підписання ОСОБА_2 підготовлених документів.
Колегія суддів вважає, що за таких обставин саме позивач повинен був надати належні та переконливі докази на підтвердження своїх доводів щодо причин припинення відеофіксації. Однак, жодних таких доказів суду не надано.
Відтак, посилання лише на розрядження бодікамери за відсутності будь-яких підтверджуючих матеріалів не може бути визнане достатнім та переконливим поясненням встановлених службовим розслідуванням порушень порядку документування адміністративного правопорушення.
Що ж стосується доводів ОСОБА_1 про те, що правомірність складання адміністративних матеріалів щодо ОСОБА_2 була підтверджена судовими рішеннями у справах про адміністративні правопорушення, то такі також не заслуговують на увагу суду та критично оцінюються колегією суддів, адже предметом розгляду у справах про адміністративні правопорушення є встановлення наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення та вирішення питання про притягнення конкретної особи до адміністративної відповідальності. Натомість, у межах цієї адміністративної справи перевіряється правомірність застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського, що, своєю чергою, потребує оцінки дотримання ним вимог службової дисципліни, законності його дій, належності виконання службових обов`язків і відповідності його поведінки вимогам законодавства, Присяги поліцейського та Правил етичної поведінки.
Отже, сам по собі факт набрання законної сили деякими постановами суду у справах про адміністративні правопорушення за ст.130 КУпАП (оскільки інші постанови за ст.126 КУпАП були скасовані самим відповідачем) не виключає можливості перевірки законності дій (рішень) поліцейського в межах дисциплінарного провадження та жодним чином не свідчить автоматично про відсутність у його діях дисциплінарного проступку.
При цьому, дисциплінарною комісією було досліджено не лише адміністративні матеріали, а й пояснення осіб, щодо яких вони складалися, відеозаписи з бодікамер та службових транспортних засобів, а також інші документи, які у своїй сукупності стали підставою для висновку про наявність у діях позивача ознак дисциплінарного проступку.
Окремої уваги заслуговує той факт, що під час службового розслідування та судового розгляду були отримані пояснення ОСОБА_2 , який повідомив про обставини оформлення відносно нього адміністративних матеріалів та підтвердив факти, встановлені дисциплінарною комісією. Зазначені пояснення, як вже зазначалося судом вище, були оцінені не ізольовано, а у взаємозв`язку з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи.
Як наслідок, посилання позивача виключно на факт існування судових постанов у справах про адміністративні правопорушення не спростовує встановлених службовим розслідуванням обставин та не впливає на оцінку правомірності застосованого до нього дисциплінарного стягнення.
Колегія суддів також відхиляє й доводи позивача про те, що пояснення ОСОБА_2 фактично відбирав не він, а старший лейтенант поліції М.Дич, а використання бланка із зазначенням прізвища позивача пояснюється відсутністю відповідних бланків у іншого працівника поліції. 
Втім, як чітко вбачається із матеріалів справи, відповідне пояснення оформлене на бланку із зазначенням прізвища ОСОБА_1 , в той час як будь-яких об`єктивних доказів того, що вказані процесуальні дії здійснювалися іншою особою, позивачем суду не надано.
Самі лише пояснення позивача за відсутності інших підтверджуючих доказів не можуть бути достатньою підставою для спростування відомостей, які містяться у відповідному документі. Крім того, матеріали справи не містять документів чи інших доказів, які б підтверджували неможливість використання іншим працівником поліції власних бланків або факт оформлення пояснення саме ним.
Отже, наведені апелянтом пояснення аналогічно мають характер припущень та не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому й не можуть бути покладені в основу висновку про необґрунтованість висновків дисциплінарної комісії.
Загалом матеріали службового розслідування переконливо свідчать про те, що дисциплінарною комісією проведено повне, всебічне та об`єктивне дослідження всіх істотних обставин справи, зібрано достатній обсяг взаємоузгоджених доказів та надано їм належну правову оцінку. Висновок службового розслідування містить конкретний опис установлених фактів, визначає дії позивача, які визнані такими, що свідчать про неналежне виконання ним службових обов`язків та порушення службової дисципліни, а також містить чітке посилання на норми законодавства та службових нормативних актів, вимоги яких були порушені.
При цьому, оскаржуваний наказ містить не лише загальні посилання на норми законодавства, а безпосередньо конкретизує обставини дисциплінарного проступку і порушення, які, за висновками дисциплінарної комісії, допустив ОСОБА_1 під час виконання службових обов`язків. Зокрема, службовим розслідуванням встановлено участь позивача у складанні адміністративних матеріалів щодо ОСОБА_2 , припинення відеофіксації під час проведення процесуальних дій, неналежне документування обставин події, а також інші дії, які дисциплінарна комісія розцінила як умисне порушення службової дисципліни та вимог нормативно-правових актів, що регулюють діяльність поліцейських.
Наведені у висновку службового розслідування обставини знайшли підтвердження не лише у письмових матеріалах, а й у досліджених судом відеозаписах та показаннях свідків, зокрема ОСОБА_2 , а також працівників УГІ ГУ НП в Одеській області ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які в цілому підтвердили факти, встановлені під час службового розслідування.
Позивачем, натомість, не було надано належних та допустимих доказів, які б спростовували встановлені дисциплінарною комісією обставини або свідчили про істотні порушення процедури проведення службового розслідування, що могли б вплинути на його результати. Отже, виявлені та зафіксовані в матеріалах проведеного службового розслідування порушення службової дисципліни позивачем не спростовані, а його аргументи не підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідно, висновки дисциплінарної комісії знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.
Матеріалами службового розслідування, дослідженими судом відеозаписами, поясненнями осіб, які були опитані в ході службового розслідування, показаннями свідка ОСОБА_2 , а також показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 чітко підтверджується, що дії ОСОБА_1 не були випадковими, формальними порушеннями чи наслідком недбалого ставлення до виконання службових обов`язків.
Втім, встановлені вище обставини свідчать про узгоджений та умисний характер його дій, які полягали у штучному створенні адміністративних правопорушень, залученні сторонніх осіб до їх «інсценування» (з метою оформлення адміністративних матеріалів), внесенні недостовірних відомостей до офіційних документів, порушенні встановленого порядку застосування та використання засобів відеофіксації, а також невиконанні обов`язків щодо повного, об`єктивного та неупередженого документування подій.
Такі дії, за своїм змістом, грубо суперечать основним засадам діяльності Національної поліції України, принципам законності, доброчесності та неупередженості, підривають авторитет поліції в суспільстві та є несумісними зі статусом поліцейського.
У світлі ж доводів сторін та наявних в матеріалах службового розслідування доказів, колегія суддів наголошує на тому, що подібні вчинки, які дискредитують працівників поліції та, власне, органи Національної поліції, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті. Отже, дискредитація звання поліцейського за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що власне і підриває довіру та авторитет органів Національної поліції і її працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки.
Службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку та правил, що такими нормативними актами передбачені. Службова дисципліна базується на високій свідомості і зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема, дотримуватися чинного законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів та наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.
Як уже зазначалося колегією суддів, з тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, слідує, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові і службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. А тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.
Порушення Присяги необхідно розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Вказана правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду від 14.03.2023р. у справі №320/1206/21.
Судова колегія наголошує, що позивач, перебуваючи на службі у Національній поліції України, повинен бути взірцем та прикладом для громадян як в робочий так і позаробочий час, та в силу своїх службових обов`язків, зобов`язаний не допускати вчинків, що ганьблять звання працівника поліції або підривають авторитет поліції, або ж які носять протиправний характер.
Оцінюючи вищеописані дії позивача, які поставлено йому в провину, колегія суддів зазначає, що позивач, як поліцейський, був зобов`язаний поводитись в такий спосіб, що не допускає сумнівів у законності та етичності його поведінки, а при виникненні таких сумнівів - усувати їх всіма можливими способами.
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком Дисциплінарної комісії (який став підставою для прийняття спірних наказів), що допущена позивачем (який мав діюче дисциплінарне стягнення) поведінка є грубим порушенням службової дисципліни, таким, що значно дискредитує та підриває авторитет поліції. Описані порушення стали можливими внаслідок особистої недисциплінованості та повного ігнорування ним вимог чинного законодавства.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія доходить висновку, що сукупність зібраних матеріалів службового розслідування підтверджують обґрунтованість висновку службового розслідування про те, що в діях ОСОБА_1 дійсно наявний дисциплінарний проступок, а дії позивача свідчать про порушення Присяги працівника поліції в частині дотримання законів та особистого зобов`язання з гідністю нести високе звання поліцейського, підривають авторитет поліції, а тому, застосовуючи найсуворіший вид дисциплінарного стягнення, а саме «звільнення зі служби в поліції», відповідач діяв обґрунтовано, в порядку, у межах і в спосіб, що передбачені законодавством України.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду, обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває виключно у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення.
Колегія суддів із цього приводу зауважує, що судовий контроль при оцінці актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень є обмеженим. За загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки суб`єкта владних повноважень щодо обставин у справі довільними (нераціональними), не підтвердженими доказами чи помилковими щодо фактів. У будь-якому разі суди зобов`язані дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.
Судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що висновки відповідача, якими він мотивував наявність підстав для застосування до позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції, є довільними, нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів.
Решта доводів апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А за правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах обох інстанцій.
Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 21.07.2026р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.А. Голуб 

В.О. Скрипченко