Справа № 473/4124/26

РІШЕННЯ
іменем України

"02" вересня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючої – судді Булкат М.С.,
за участю секретаря судового засідання Соколенко Д. К., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради, про визнання власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за законом,
встановив
У серпні 2026 року до суду надійшла позовна заява, вимоги якої обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки, ОСОБА_2 , помер.
Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 938 кв.м., що призначена для обслуговування житлового будинку. У зв`язку із цим позивачка звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадщини, проте отримала відмову з посиланням на наявність арешту накладеного на спадковий будинок.
З`ясувалось, що цей арешт накладений постановою ВДВС Долинського РУЮ в Кіровоградській області від 26 грудня 2012 року, однак на примусовому виконанні у Долинського ВДВС будь-яких виконавчих проваджень щодо неї чи її чоловіка не перебуває.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати право власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за законом
Позивачка в судове засідання не з`явилася, проте надала заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідач в судове засідання також не з`явився, проте надав заяву про розгляд без його участі.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку.
Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, а також характеру його порушення, невизнання або оспорення. Обраний спосіб захисту має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим таким порушенням.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 зазначено, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Аналогічний правовий підхід викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19.
Отже, під час вирішення питання щодо способу захисту суд має встановити, по-перше, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; по-друге, чи визначено законом або договором інший, належний та ефективний спосіб захисту відповідного порушеного права чи інтересу; по-третє, чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним саме у спірних правовідносинах та чи здатний він призвести до реального відновлення порушеного права або інтересу.
При цьому ефективність способу захисту не може оцінюватися абстрактно, без урахування фактичних обставин конкретної справи. Вона визначається з огляду на те, яке саме право позивача порушено, у чому полягає таке порушення, які правові наслідки воно спричинило та чи усуває обраний спосіб захисту ці наслідки.
Таким чином, сам по собі факт звернення особи до суду з вимогою про захист порушеного права не є достатньою підставою для її задоволення. Суд має перевірити не лише наявність порушення права чи інтересу, а й належність та ефективність обраного позивачем способу його захисту.
Судом установлено, що на майно померлого чоловіка позивачки, а саме житловий будинок та земельну ділянку, накладено арешт.
Звертаючись до суду, позивачка просить визнати за нею право власності на зазначене майно в порядку спадкування за законом.
Суд враховує положення, на які посилається позивачка, зокрема частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Зазначеною нормою передбачено способи судового захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні та вважає, що арешт накладено на належне їй майно. При цьому вимога про визнання права власності та вимога про зняття арешту з майна мають різне правове призначення: перша спрямована на встановлення належності майна особі, тоді як друга – на усунення обмеження права власника, яке виникло внаслідок накладення арешту.
Аналогічний правовий висновок сформульовано Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у якій зазначено, що інші особи, які є власниками (володільцями) майна та вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовами (або позовом) про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічний правовий підхід викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 337/2402/22 (провадження № 61-7442св23), відповідно до якого інші особи, які є власниками (володільцями) майна та вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту.
При цьому скарга сторони виконавчого провадження розглядається судом в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) також дійшла висновку, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на нього, є способом захисту права власності (різновидом негаторного позову) та виникають із цивільних правовідносин. Відповідно, такі вимоги можуть бути розглянуті судом у порядку цивільного судочинства.
Між тим, аналізуючи конкретні обставини справи, суд звернувся до правових положень Верховного Суду, які сформульовано під час аналізу правовідносин, релевантних цій справі. Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 756/12092/24 (провадження № 61-6543св25). Позивачка подала позов про зняття арешту з майна. Судами першої та апеляційної інстанції було відмовлено в задоволенні вимог у зв`язку з необхідністю розгляду за правилами розділу VII ЦПК України. Верховний Суд скасував ці рішення і вказав наступне:
«42. Враховуючи, що ОСОБА_1 не була і не є стороною виконавчого провадження, у якому був накладений оспорюваний арешт на квартиру, колегія суддів вважає, що позивачка правильно звернулась до суду із позовом про зняття арешту з майна.
43. Власне саме таким чином позивачці рекомендував діяти ВДВС, надаючи відповідь на її звернення.
44. Вказане свідчить про помилковість висновків судів попередніх інстанцій, які, відмовляючи в задоволенні позову, вважали, що належним способом захисту ОСОБА_1 є звернення до суду зі скаргою в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень".
45. Також Верховний Суд звертає увагу, що лист нотаріуса …. від 10 вересня 2024 року № 255/02-14 не свідчить про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, а інформує про те, що свідоцтво про право на спадщину буде видане позивачці після зняття арешту.
46. Отже, наразі саме наявність спірного арешту майна визначена нотаріусом як перешкода для оформлення спадкових прав ОСОБА_1.
47. Оскільки суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, пославшись на неправильно обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права, не вирішив спір по суті, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування оскаржених судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції».
Таким чином, у подібних правовідносинах належним способом захисту порушеного права Верховний Суд визначив позов про зняття арешту з майна.
Судом установлено, що ОСОБА_1 не була і не є стороною виконавчого провадження, у межах якого на житловий будинок та земельну ділянку було накладено арешт. Відтак позивачка, як особа, яка не є боржником у відповідному виконавчому провадженні та вважає, що арешт перешкоджає реалізації її прав щодо спадкового майна, має захищати своє право шляхом пред`явлення вимоги про зняття арешту з майна.
Натомість ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про визнання права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом. 
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
З матеріалів справи вбачається, що довідка-роз`яснення нотаріуса Ельдарової О. М. від 09 липня 2026 року № 91/02-14 (а. с. 5) не свідчить про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину. Зі змісту зазначеної довідки вбачається, що нотаріус повідомив позивачку про можливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину після зняття арешту зі спадкового майна.
Таким чином, наявність арешту майна є тією обставиною, яка на цей час перешкоджає позивачці оформити спадкові права у нотаріальному порядку. При цьому сама по собі вимога про визнання права власності не усуває зазначеної перешкоди.
Суд вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту не є ефективним з огляду на характер спірних правовідносин та обставини, встановлені під час розгляду справи.
Так, позовна вимога про визнання права власності спрямована на встановлення та підтвердження належності відповідного майна особі. Водночас у цій справі на житловий будинок та земельну ділянку накладено арешт, який є самостійним обмеженням права розпорядження та користування відповідним майном.
При цьому визнання за позивачкою права власності на майно в порядку спадкування саме по собі не припиняє та не скасовує накладеного на це майно арешту. Тобто навіть у разі задоволення позову та визнання за позивачкою права власності на житловий будинок і земельну ділянку арешт, накладений на це майно, продовжуватиме існувати, якщо його не буде скасовано у встановленому законом порядку.
Отже, рішення суду про визнання права власності не усуне того обмеження, яке фактично перешкоджає позивачці реалізувати свої права щодо спадкового майна, та не призведе до відновлення її становища, яке, на її думку, порушене накладенням арешту.
Суд зауважує, що ефективним є такий спосіб захисту, який забезпечує реальне поновлення порушеного права та призводить до усунення наслідків його порушення. У цьому випадку задоволення вимоги про визнання права власності такого наслідку не матиме, оскільки саме по собі не змінить правового режиму спірного майна в частині накладеного на нього арешту.
За таких обставин суд доходить висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту не є належним та ефективним у спірних правовідносинах, а тому позовна вимога про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягає.
При цьому суд не надає оцінки іншим доводам позивачки щодо набуття нею права власності на спірне майно в порядку спадкування, оскільки встановлення відповідних обставин саме по собі не змінює висновку суду щодо неефективності обраного позивачкою способу захисту.
Отже, з урахуванням установлених у справі обставин суд доходить висновку, що позивачкою обрано неналежний та неефективний спосіб захисту права. Вимога про визнання права власності в порядку спадкування за законом без вирішення питання про зняття арешту зі спірного майна не забезпечує реального відновлення її прав та не усуває обмеження, яке фактично перешкоджає оформленню спадкових прав.
За таких обставин позовна вимога про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76–81, 89, 263–265 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради про визнання власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за законом – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. 
Повне судове рішення складено 02 вересня 2026 року.
Суддя: М. С. Булкат