П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
21 липня 2026 року 	 	справа 160/31118/25	

Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:
головуючий суддя Суховаров А.В. 
судді Головко О.В., Ясенова Т.І., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 (суддя Боженко Н.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Сербіної А.В., Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про скасування рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій на квартиру та зобов`язання здійснити державну реєстрацію речових прав на квартиру

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28.10.2025 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно №80537548 від 26.08.2025 про відмову в проведенні реєстраційних дій на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу №7293 від 07.08.1996, посвідченого приватним нотаріусом по Лисичанському міському нотаріальному округу Луганської області Фесенко Р.А.;
- зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно внести дані до розділу електронного реєстру прав власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 позов задоволений частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення Державного реєстратора Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Сербіної А.В. №80537548 від 26.08.2025, яким відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою №67465145 від 16.06.2025; 
- зобов`язано Виконавчий комітет Жовтоводської міської ради здійснити державну реєстрацію речового права за заявою №67465145 від 16.06.2025;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Прийняте рішення суд мотивував тим, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, інформація запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, а не в обов`язковому порядку. Документ, що посвідчує набуття права власності та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів з яким позивач звернувся до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. Таким чином, у відповідача були відсутні підстави для залишення заяви позивача про державну реєстрацію прав без руху (зупинення розгляду заяви позивача про реєстрацію права власності), тому прийняття рішення є безпідставним. У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
В апеляційній скарзі Виконавчий комітет Жовтоводської міської ради просить рішення суду скасувати. Посилаються на те, що Під час розгляду заяви державним реєстратором дотримано вимоги чинного законодавства, встановлено неможливість проведення державної реєстрації з вищезазначених підстав (неотримання відомостей для актуалізації прав та відповідності прав поданим документам) та прийнято відповідне рішення про відмову в проведенні державної реєстрації права власності. Також зауважує, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, отже суди не можуть зобов`язувати державного реєстратора здійснювати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, оскільки це є його дискреційним повноваженням, яке він здійснює на підставі поданих документів та в межах законодавства. Суд не може своїм рішенням підміняти державний орган на який законом покладено обов`язок прийняття рішення. 
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості в цій же частині.
Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.
Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.
ОСОБА_1 16.06.2025 звернувся до Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав – на квартиру, що знаходиться у м. Лисичанськ Луганської області. До заяви долучено договір купівлі-продажу та реєстраційне посвідчення, а також технічний паспорт. Заяві присвоєно реєстраційний номер 67465145. 
Відповідний договір купівлі-продажу укладений 07.08.1996 між позивачем як покупцем) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (як продавцями) щодо продажу квартири АДРЕСА_2 . 
Право власності продавців зареєстроване в Лисичанському МКП “Інвентарізатор” під №374. 
В договорі зазначено, що його посвідчено приватним нотаріусом по Лисичанському міському нотаріальному округу Луганської області, він підлягає реєстрації у державному МКП “Інвентарізатор” м. Лисичанська. У нотаріуса договір зареєстрований у реєстрі під №7293. 
До договору підшито реєстраційний напис на документі про право приватної власності від 23.08.1996, який заповнено Лисичанським міжрайонним БТІ. Згідно цього реєстраційного напису квартира АДРЕСА_2 зареєстрована в Лисичанському міжрайонному БТІ на праві приватної власності за позивачем згідно раніше вказаного договору купівлі-продажу. Номер в реєстровій книзі – 374. Реєстраційний напис засвідчено печаткою виконкому та підписом начальника міжрайонного БТІ. 
Державним реєстратором 23.06.2025 отримано відомості з бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав №432447230 щодо заяви позивача про державну реєстрацію прав від 16.06.2025 та відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухому майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (довідка №432447333), згідно яких речові права на відповідну квартиру не зареєстровані. 
Також 23.06.2025 державним реєстратором прийнято рішення про зупинення розгляду заяви №79561550. Підстава для зупинення розгляду заяви: неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року, а саме: довідки про реєстрацію права власності до 2013 року. 
Листом №67465145 від 23.06.2025 державний реєстратор звернувся до Сіверськодонецької міської військової адміністрації з проханням надати відомості про місцезнаходження БТІ, територіально до якого відноситься відповідна квартира, для направлення запиту про реєстрацію права власності на квартиру. 
Державним реєстратором 26.08.2025 прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій з підстави: після завершення строку, встановленого частиною 3 статті 23 Закону України "Про державну реєстрацію. речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, а саме: ненадання довідки про реєстрацію права власності до 2013 року та неотримання відповіді на запит державного реєстратора. 
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01 липня 2004 року (далі Закон - №1952-ІV), згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону №1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Відповідно до пункту 3 частини 3статті 10 Закону №1952-ІV державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. 
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що під час проведення державної реєстрації прав, зокрема, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор зобов`язаний запитати від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо) лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, а не в обов`язковому порядку, як про помилково вважає відповідач.
Відповідно до статті 23 Закону №1952-ІV розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.
Рішення про зупинення розгляду заяви №79561550 від 23.06.2025 не містить інформації, які саме відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, відсутні, чи які необхідні відомості в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, відсутні у державного реєстратора при розгляді наданих позивачем документів, або які документи, необхідні для реєстрації, не надані позивачем.
Судом встановлено, що позивачем до заяви про реєстрацію права власності надані наступні документи: договір купівлі-продажу від 07.08.1996 із відміткою про реєстрацію у реєстрі за №7293 за підписом приватного нотаріуса та із реєстраційним написом про реєстрацію у Лисичанському міжрайонному бюро технічної інвентаризації від 23.08.1996 та технічний паспорт.
Отже, реєстрація права власності позивача на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , проведена відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент проведення такої реєстрації, про що свідчить реєстраційний напис Лисичанського міжрайонного бюро технічної інвентаризації за №374 від 23.08.1996.
Відтак, є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність у спірному випадку обставин, які б давали державному реєстратору підстави, зазначені у статті 23 Закону №1952-IV, для зупинення розгляду заяви позивача щодо реєстрації права власності на квартиру.
Статтею 24 Закону №1952-IV встановлені підстави для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху (пункт 8 частини 1). 
Враховуючи відсутність підстав для зупинення розгляду заяви позивача про реєстрацію права власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність рішення №80537548 від 26.08.2025 про відмову у державній реєстрації на підставі пункту 8 частини 1 статті 24 Закону №1952-IV.
Суд відхиляє доводи апелянта стосовно наявності у державного реєстратора підстав для зупинення розгляду заяви, адже державний реєстратор мав доступ до усіх документів та до усієї інформації, необхідної для проведення державної реєстрації, позаяк позивачем державному реєстратору надано відповідний договір купівлі-продажу, який відповідно до пункту 1 частини 1 статті 27 Закону № 1952-IV є підставою для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав.
Щодо доводів апеляційної скарги про втручання у дискреційні повноваження, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. 
Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд провести реєстраційні дії, або відмовити у їх проведенні, існує лише один правомірний варіант поведінки.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.
Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Відповідно до рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.
Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Враховуючи підстави для відмови у проведенні реєстраційних дій, а також необхідність застосування принципу ефективності судового захисту порушених прав, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав задоволення позовних вимог у вигляді зобов`язання суб`єкта владних повноважень здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З урахуванням доводів і заперечень сторін, наданих ними доказів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241-244, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 – без змін.

Постанова набирає законної сили з 21.07.2026 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя А.В. Суховаров 

судді О.В. Головко 

судді Т.І. Ясенова