№ 201/8505/26
 
провадження 2/201/5292/2026
 
Р І Ш Е Н Н Я
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 липня 2026 року   місто Дніпро

суддя Соборного районного суду міста Дніпра Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» про визнання трудових відносин припиненими,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 червня 2026 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» про визнання трудових відносин припиненими через звільнення за власним бажанням і фактично виключення даних з реєстру, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилалася на те, що 23 жовтня 2017 року він був прийнятий на роботу до ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» на посаду провідного інженера котельні служби тепло і санітарно-технічного забезпечення, про що у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 вчинено запис за № 17. У період виконання трудових обов`язків 30 липня 2019 року позивач вступив на військову службу за контрактом до Збройних Сил України, у зв`язку з чим командуванням В/Ч НОМЕР_2 було видано Наказ № 55-РС від 30 липня 2019 року. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується 
Про свій вступ на військову службу позивач належним чином повідомив роботодавця. Наказ про його увільнення від роботи на час проходження військової служби із збереженням місця роботи та посади адміністрацією підприємства позивачеві на руки не видавався.
07 квітня 2026 року на підставі наказу № 98 позивач був звільнений з військової служби у оперативний резерв. Таким чином, його законне право на повернення до виконання колишніх трудових обов`язків виникло з 08 квітня 2026 року. Однак, прибувши за місцем розташування підприємства ТОВ «МА «Дніпропетровськ» з метою відновлення роботи, позивач виявив, що підприємство фактично припинило будь-яку діяльність: виробничі та офісні приміщення зачинені, вивіски відсутні, керівництво та уповноважені особи на зв`язок не виходять. 
05 травня 2026 року, керуючись правом на розірвання трудового договору з власної ініціативи (ст. 38 КЗпП України), позивач направив на єдину відому юридичну адресу підприємства заяву про звільнення за власним бажанням рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 4901200125250. Вказаний поштовий лист 22 травня 2026 року повернувся на його адресу без вручення з відміткою поштового оператора «за закінченням терміну зберігання / відсутність адресата» (трек-номер Укрпошти: R490120013367). З урахуванням вимог ст. 38 КЗпП України щодо двотижневого строку попередження про звільнення, перебіг якого розпочався з моменту направлення заяви роботодавцю, позивач вважає за необхідне визнати трудові відносини припиненими з 19 травня 2026 року.
Вважає, що його права було грубо порушено, оскільки його, по суті, не звільнено, він не може працевлаштуватися на іншу роботу, позбавили трудових та конституційних прав, так як не може звільнитися, поступити на іншу роботу, і довгий час фактично знаходиться у вимушеному прогулі. Позивач вважає таке своє 
не звільнення з роботи незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так і не звільнено, відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив припинити трудові відносини з відповідачем у зв`язку із звільненням за власним бажанням та виключити дані про нього стосовно цього товариства з реєстру, задовольнивши позов в повному обсязі.
Представник відповідача ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» про розгляд справи повідомлявся належним чином; вказаним і матеріалами справи позовні вимоги не визнали і не заперечували проти розгляду справи без їх участі. Правом надання відзиву на позов не скористалися. Відсутність відповіді, реакції на повідомлення суду і відзиву судом визнаються як не поважними, оцінюються як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. Також суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи.
З`ясувавши позицію, думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення про створення було засноване Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ»; відповідно до вказаного вище рішення визначені засновники, призначені керівник, прийняті на роботу працівники.
23 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» на посаду провідного інженера котельні служби тепло і санітарно-технічного забезпечення, про що у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 вчинено запис за № 17.
У період виконання трудових обов`язків 30 липня 2019 року позивач вступив на військову службу за контрактом до Збройних Сил України, у зв`язку з чим командуванням В/Ч НОМЕР_2 було видано Наказ № 55-РС від 30 липня 2019 року. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 22 червня 2022 року.
Про свій вступ на військову службу позивач належним чином повідомив роботодавця. Наказ про його увільнення від роботи на час проходження військової служби із збереженням місця роботи та посади адміністрацією підприємства позивачеві на руки не видавався. У зв`язку із подальшим припиненням комунікації з керівництвом та фактичним припиненням діяльності підприємства, отримати копію цього наказу наразі не уявляється можливим. При цьому запис про звільнення чи припинення трудового договору у його трудову книжку відповідачем не вносився.
07 квітня 2026 року на підставі наказу № 98 позивач був звільнений з військової служби у оперативний резерв. Таким чином, його законне право на повернення до виконання колишніх трудових обов`язків виникло з 08 квітня 2026 року. Однак, прибувши за місцем розташування підприємства ТОВ «МА «Дніпропетровськ» з метою відновлення роботи, позивач виявив, що підприємство фактично припинило будь-яку діяльність: виробничі та офісні приміщення зачинені, вивіски відсутні, керівництво та уповноважені особи на зв`язок не виходять. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «МА «Дніпропетровськ» юридично перебуває у статусі діючого (не перебуває в процесі припинення), але фактично не функціонує, що унеможливлює розірвання трудового договору в загальному кадровому порядку через адміністрацію підприємства.
05 травня 2026 року, керуючись правом на розірвання трудового договору з власної ініціативи (ст. 38 КЗпП України), позивач направив на єдину відому юридичну адресу підприємства заяву про звільнення за власним бажанням рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 4901200125250. Вказаний поштовий лист 22 травня 2026 року повернувся на його адресу без вручення з відміткою поштового оператора «за закінченням терміну зберігання / відсутність адресата» (трек-номер Укрпошти: R490120013367).
Ефективним та єдиним способом захисту його порушеного права в даному випадку є визнання трудових відносин припиненими судовим рішенням у порядку позовного провадження. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 1 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки цей спір є трудовим, а також позивач має статус учасника бойових дій і звертається за захистом свого порушеного права.
Позивач посилається на наступне обгрунтування своїх вимог.
Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особам, фізичними особами -підприємцями, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходження (місце проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч. З ст. 38 КЗпП України).
Припинення трудових відносин тісно пов`язано зі свободою його праці, оскільки праця може виконуватися саме до того часу поки останній не вирішить припинити її виконання або з інших підстав. При цьому, припинення трудових відносин має безпосередній вплив на можливість мати реалізацію прав на зайнятість (не заборонену законодавством діяльність осіб, пов`язану із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі), працевлаштуванням на роботі (посаді).
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення о трудової книжки, що зберігається у працівника.
Позивачем було подано заяву про звільнення 05 травня 2026 року, він не визначав датою день подання заяви, та зі спливом двотижневого строку не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, не відкликав подану свою заяву про звільнення, не висловив іншим чином намірів про бажання продовження трудових відносин.
ОСОБА_1 вчинив всі необхідні дії для свого звільнення з ТОВ МА «Дніпропетровськ, а саме - завчасно подав відповідну заяву про звільнення за власним бажанням з Товариства. Обраний позивачем спосіб захисту не суперечить закону та відповідає найбільш ефективному способу захисту трудових прав позивача.
Крім того, ОСОБА_1 не є учасником ТОВ МА «Дніпропетровськ».
Таким чином, на теперішній час трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ МА «Дніпропетровськ» фактично припинені, однак реєстраційні дії з державної реєстрації відомостей про це припинення трудових відносин відсутнє, а тому, враховуючи особливості правового регулювання спірних правовідносин, позивач позбавлений можливості самостійно здійснити такі реєстраційні дії і захистити своє порушене право. В той же час, наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань недостовірних відомостей є порушенням законодавства про державну реєстрацію та порушує права інших осіб, а саме: позивача по справі, що свідчить про необхідність їх захисту в судовому порядку.
Отже, позивач вважає, що його права було грубо порушено, оскільки його, по суті, не звільнено, він не може працевлаштуватися на іншу роботу, позбавили трудових та конституційних прав, так як не може звільнитися, поступити на іншу роботу, і довгий час фактично знаходиться у вимушеному прогулі. Позивач вважає таке своє не звільнення з роботи незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так і не звільнено. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив припинити трудові відносини з відповідачем у зв`язку із звільненням за власним бажанням та виключити дані про неї стосовно цього товариства з реєстру.
Власник, учасники товариства ігнорують письмові звернення позивача, станом на день звернення з даним позовом до суду заява позивача про звільнення не розглянута відповідачем. В даному випадку, на думку позивача, є підстави говорити про дискримінацію, яка виражається в упередженому відношенні з боку керівництва, прискіпливому ставленню та вчиненні перепон щодо реалізації його законного права на працю. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.
Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби.
Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про прийняття на роботу, звільнення, накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону, трудової дисципліни, або чому працівника не звільнено з роботи, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. 
Дійсно відповідно до рішення про створення було засноване Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ»; відповідно до вказаного вище рішення визначені засновники, призначений керівник, прийняті на роботу працівники.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 97 Цивільного кодексу України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Як визначено Статутом ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ», до компетенції вищого органу Товариства - загальних зборів учасників віднесені питання утворення і відкликання виконавчого органу Товариства. При цьому, Статутом цього ТОВ визначено, що виконавчим органом Товариства є колегіальний (дирекція) або одноособовий директор. Склад виконавчого органу (колегіальний або одноособовий) на кожному етапі своєї діяльності Товариство обирає та затверджує самостійно рішенням Зборів Учасників. Дирекція на чолі з Генеральним директором або Директор призначається зборами Учасників.
23 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» на посаду провідного інженера котельні служби тепло і санітарно-технічного забезпечення, про що у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 вчинено запис за № 17.
У період виконання трудових обов`язків 30 липня 2019 року позивач вступив на військову службу за контрактом до Збройних Сил України, у зв`язку з чим командуванням В/Ч НОМЕР_2 було видано Наказ № 55-РС від 30 липня 2019 року. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 22 червня 2022 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю (КЗпП) України, за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову.
Про свій вступ на військову службу позивач належним чином повідомив роботодавця. Наказ про його увільнення від роботи на час проходження військової служби із збереженням місця роботи та посади адміністрацією підприємства позивачеві на руки не видавався. У зв`язку із подальшим припиненням комунікації з керівництвом та фактичним припиненням діяльності підприємства, отримати копію цього наказу наразі не уявляється можливим. При цьому запис про звільнення чи припинення трудового договору у його трудову книжку відповідачем не вносився.
07 квітня 2026 року на підставі наказу № 98 позивач був звільнений з військової служби у оперативний резерв. Таким чином, його законне право на повернення до виконання колишніх трудових обов`язків виникло з 08 квітня 2026 року.
Однак, прибувши за місцем розташування підприємства ТОВ «МА «Дніпропетровськ» з метою відновлення роботи, позивач виявив, що підприємство фактично припинило будь-яку діяльність: виробничі та офісні приміщення зачинені, вивіски відсутні, керівництво та уповноважені особи на зв`язок не виходять. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «МА «Дніпропетровськ» юридично перебуває у статусі діючого (не перебуває в процесі припинення), але фактично не функціонує, що унеможливлює розірвання трудового договору в загальному кадровому порядку через адміністрацію підприємства.
05 травня 2026 року, керуючись правом на розірвання трудового договору з власної ініціативи (ст. 38 КЗпП України), позивач направив на єдину відому юридичну адресу підприємства заяву про звільнення за власним бажанням рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 4901200125250. Вказаний поштовий лист 22 травня 2026 року повернувся на його адресу без вручення з відміткою поштового оператора «за закінченням терміну зберігання / відсутність адресата» (трек-номер Укрпошти: R490120013367).
З урахуванням вимог ст. 38 КЗпП України щодо двотижневого строку попередження про звільнення, перебіг якого розпочався з моменту направлення заяви роботодавцю, позивач вважає за необхідне визнати трудові відносини припиненими з 19 травня 2026 року.
Факт того, що підприємство повністю припинило господарську діяльність та не виконує обов`язків роботодавця, підтверджується також індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-7), де відсутні будь-які нарахування заробітної плати чи відмітки щодо позивача з боку роботодавця після липня 2022 року.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Незакритий запис у трудовій книжці та формально діючий трудовий договір зі зниклим підприємством позбавляють позивача, як ветерана війни та учасника бойових дій, можливості реалізувати своє конституційне право на працю — він не може офіційно працевлаштуватися на нову роботу за основним місцем роботи або отримати статус безробітного в Центрі зайнятості для отримання відповідної допомоги та соціальних послуг. 
Крім того, відповідачем в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не проведено з ним повного розрахунку при звільненні, зокрема не виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, право на стягнення якої позивач залишає за собою в порядку окремого судового провадження після припинення трудових відносин.
Згідно з положеннями ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Ефективним та єдиним способом захисту його порушеного права в даному випадку є визнання трудових відносин припиненими судовим рішенням у порядку позовного провадження. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 1 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки цей спір є трудовим, а також позивач має статус учасника бойових дій і звертається за захистом свого порушеного права.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особам, фізичними особами -підприємцями, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходження (місце проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч. З ст. 38 КЗпП України).
Припинення трудових відносин тісно пов`язано зі свободою його праці, оскільки праця може виконуватися саме до того часу поки останній не вирішить припинити її виконання або з інших підстав. При цьому, припинення трудових відносин має безпосередній вплив на можливість мати реалізацію прав на зайнятість (не заборонену законодавством діяльність осіб, пов`язану із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі), працевлаштуванням на роботі (посаді).
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення о трудової книжки, що зберігається у працівника.
Позивачкою було подано заяву про звільнення 05 травня 2026 року, не визначав датою день подання заяви, та зі спливом двотижневого строку не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, не відкликав подану свою заяву про звільнення, не висловив іншим чином намірів про бажання продовження трудових відносин.
Відповідно до ч. І ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» № 755-IV від 15.05.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (Закон України № 755 - IV), якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (Єдиний державний реєстр), внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Таким чином, на теперішній час трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ МА «Дніпропетровськ» фактично припинені, однак реєстраційні дії з державної реєстрації відомостей про це припинення трудових відносин відсутнє, а тому, враховуючи особливості правового регулювання спірних правовідносин, позивач позбавлений можливості самостійно здійснити такі реєстраційні дії і захистити своє порушене право. В той же час, наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань недостовірних відомостей є порушенням законодавства про державну реєстрацію та порушує права інших осіб, а саме: позивача по справі, що свідчить про необхідність їх захисту в судовому порядку.
Отже, позивач вважає, що його права було грубо порушено, оскільки його, по суті, не звільнено, він не може працевлаштуватися на іншу роботу, позбавили трудових та конституційних прав, так як не може звільнитися, поступити на іншу роботу, і довгий час фактично знаходиться у вимушеному прогулі. Позивач вважає таке своє не звільнення з роботи незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так і не звільнено. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив припинити трудові відносини з відповідачем у зв`язку із звільненням за власним бажанням та виключити дані про неї стосовно цього товариства з реєстру.
Власник, учасники товариства ігнорують письмові звернення позивача, станом на день звернення з даним позовом до суду заява позивача про звільнення не розглянута відповідачем. В даному випадку, на думку позивача, є підстави говорити про дискримінацію, яка виражається в упередженому відношенні з боку керівництва, прискіпливому ставленню та вчиненні перепон щодо реалізації його законного права на працю. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.
Конституційний Суд України в рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 і від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю він розглядає як природну потребу людини своїми фізичними та розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею (а якщо займатися, то вільно її обирати), а також забезпечення без дискримінації можливості вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає гарантування саме рівних можливостей для його реалізації.
В постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 520/11437/16-ц вказується за недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин, що не може бути підставою для позбавлення особи на захист його порушених прав в обраний ним спосіб. За встановлених у справі 520/11437/16-ц обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитися нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплено у ч. 1 ст. 10 ЦПК України.
Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб унеможливлювати ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбаченим, тобто визначити достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль судів полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Францїї».
Частиною 2 ст. 5 ЦПК України встановлено, що в разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначати у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У рішеннях Європейський суд із прав людини постійно підкреслює цінність і вадливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки цьому може бути обмежено обсяг дискреції, забезпечено рівність сторін, протидію свавіллю, забезпечено ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також правову визначеність і повагу до суду. Водночас «надмірний формалізмі може суперечити вимозі забезпечення практичного й ефективного права на доступ до суду відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається в разі особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист(рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).
Під час оцінки Європейський суд із прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом і прийнятим застосуванням процесуальних формальностей.
Зокрема, Європейський суд із прав людини виходить із того, що коли норма не мають за мету правової визначеності та належного здійснення правосуддя й утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом, то це є порушення права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Карт проти Туреччини»).
Отже, Верховний Суд у справі 520/11437/16-ц відповідно до вимог ч. 2 ст. 5 ЦПК України з урахуванням установлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між директором і товариством, зробив висновок про те, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у цьому випадку буде такий спосіб захисту, як припинення трудових відносин позивача з товариством на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Передбачений ч. З ст. 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає видачу роботодавцем наказу за заявою працівника.
Припинення трудових відносин тісно пов`язано зі свободою його праці, оскільки праця може виконуватися саме до того часу поки останній не вирішить припинити її виконання або з інших підстав.
При цьому, припинення трудових відносин має безпосередній вплив на можливість мати реалізацію прав на зайнятість (не заборонену законодавством діяльність осіб, пов`язану із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі), працевлаштуванням на роботі (посаді).
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення о трудової книжки, що зберігається у працівника.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження № 61-14424св18) зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмова викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору.»
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 569/249/18-ц (провадження № 61-48997св18).
Позивачем було подано заяву про звільнення з 05 травня 2026 року, він не визначав датою день подання заяви, та зі спливом двотижневого строку не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, не відкликав подану ним заяву про звільнення, не висловив іншим чином намірів про бажання продовження трудових відносин.
Отже, права позивача було порушено, оскільки його не звільнено, він не може працевлаштуватися на іншу роботу, позбавили трудових та конституційних прав, так як не може звільнитися, поступити на іншу роботу.
Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року).
З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини слід зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя».
ОСОБА_1 вчинив всі необхідні дії для свого звільнення з ТОВ МА «Дніпропетровськ, а саме - завчасно подав відповідну заяву про звільнення за власним бажанням з Товариства. Обраний позивачем спосіб захисту не суперечить закону та відповідає найбільш ефективному способу захисту трудових прав позивача.
Крім того, ОСОБА_1 не є учасником ТОВ МА «Дніпропетровськ».
Таким чином, на теперішній час трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ МА «Дніпропетровськ» фактично припинені, однак реєстраційні дії з державної реєстрації відомостей про це припинення трудових відносин відсутнє, а тому, враховуючи особливості правового регулювання спірних правовідносин, позивач позбавлений можливості самостійно здійснити такі реєстраційні дії і захистити своє порушене право. В той же час, наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань недостовірних відомостей є порушенням законодавства про державну реєстрацію та порушує права інших осіб, а саме: позивача по справі, що свідчить про необхідність їх захисту в судовому порядку.
Згідно ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.
Виходячи з вимог ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Відповідно до ст. 1 КЗпП України, кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Відповідно до ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.
Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.
Відповідно до ст. 25 Закону України № 755-IV державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі, зокрема, судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі. 
Відповідно до статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За частиною шостою статті 65 ГК керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом), відповідно до закону. Отже, законодавством надано працівнику право вільно розпоряджатися своїми правами, зокрема щодо розірвання трудового договору. Право директора на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення, створити новий виконавчий орган та внести дані зміни в Єдиний державний реєстр.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Суд враховує наведене та бере до уваги судову практику розгляду аналогічних категорій справ, яка є сталою та відповідно до якої, ефективним способом захисту у таких справах є визнання трудових відносин припиненими, у зв`язку із чим дійшов висновку про те, що позивачем правильно обрано ефективний спосіб захисту.
Також, суд приймає до уваги те, що позивач вчинив необхідних дій щодо свого звільнення. Встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, ознайомлення із вказаною заявою усіх учасників товариства, передача документів уповноваженій особі, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади в товаристві.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Враховуючи вищенаведене та відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Натомість позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували викладені у позові доводи та вимоги.
Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу.
Згідно з п. 2 ст. 26 Європейської соціальної хартії: «з метою забезпечення ефективного здійснення права всіх працівників на захист їхньої гідності на роботі Сторони зобов`язуються, консультуючись з організаціями роботодавців і працівників поглиблювати поінформованість, поширювати інформацію про систематичні непорядні або явно негативні та образливі дії щодо окремих працівників на робочому місці або у зв`язку з виконанням роботи, сприяти запобіганню таким діям і вживати всіх відповідних заходів для захисту працівників від такої поведінки».
Відповідно до пп. b п. 1 ст. 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять N 111 від 24 червня 1975 року, відповідно до мети цієї Конвенції термін «дискримінація» охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевага, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.
Вказані обставини були враховані позивачем при звільненні.
Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.
Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.
Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона позивача заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. 
Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. 
Не може суд прийняти до уваги можливу позицію сторони відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд вважає правомірними позовні вимоги про порядок, який позивачем був застосований при видачі вказаних наказів та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача, неправомірність дій по відношенню до позивача судом встановлено.
При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровська» з 19 травня 2026 року у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1 331 гр. 20 коп.
Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 21, 22, 36, 39-1, 40, 41, 47, 48, 147, 149, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Визнати припиненими трудові відносини між позивачем ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , та відповідачем — Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ», код за ЄДРПОУ 37807273, з 19 травня 2026 року за власним бажанням з ініціативи працівника на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ», код за ЄДРПОУ 37807273 на користь держави судовий збір в сумі 1 331 гр. 20 коп.
Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.
Суддя -