ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2026 року
м. Київ
справа № 199/9539/19
провадження № 51 - 4888 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене
до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040120000048
від 05 листопада 2018 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ст. 242 ч. 1 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська
від 19 грудня 2024 року  ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 242 ч. 1 КК України, та на підставі
ст. 49 ч. 1 п. 2, ст. 74 ч. 5 КК України його звільнено від покарання у зв`язку
із закінченням строків давності.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду  ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.
Начальник району експлуатації каналізаційних мереж № 2 «Лівий берег» Управління експлуатації каналізаційних споруд комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради ОСОБА_6 , будучи службовою особою, неналежно виконуючи свої посадові обов`язки, порушив ст. 44 п. 4 Водного кодексу України, пункти 10, 13 Правил охорони поверхневих вод від забруднення зворотними водами, під час проведення з 23 жовтня по 06 листопада 2018 року аварійно-відновлювальних робіт пошкодженого каналізаційного колектору біля будинку
№ 110 на вул. Донецьке шосе в м. Дніпро, за наявності витоків каналізації
на поверхню землі поблизу перехрестя вказаної вулиці та просп. Миру,
не організував відведення каналізаційних стоків, не обладнав місце для зливу стічних вод, не вжив заходів реагування та контролю щодо відкачування каналізаційних стоків насосною станцією підприємства і встановлення підлеглими працівниками заглушки у дощовому колекторі, розташованому поруч із місцем витоку, внаслідок чого каналізаційні стоки потрапляли до вказаного дощового колектора та перетікали і скидалися в озеро Куряче.
Він же з 29 жовтня по 06 листопада 2018 року, під час проведення аварійно-відновлювальних робіт, не забезпечив відведення каналізаційних стоків
на аварійній ділянці в місці розташування пошкодженого фекального колектору, натомість за допомогою насосної станції із генератором живлення організував відкачування каналізаційних стоків зі справного фекального колектору біля будинку № 2 на вул. Миколи Міхновського, перекачуючи їх через обладнану магістраль трубопроводу в розташований поруч дощовий колектор, внаслідок чого стоки перетікали і скидалися в озеро Куряче, що спричинило забруднення поверхневих вод і створило небезпеку для довкілля.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_7 задоволено.
Вирок місцевого суду змінено, постановлено стягнути із засудженого процесуальні витрати, а в решті вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вказані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:
- відбір зразку рідини та його направлення на санітарно-хімічне дослідження відбулися до внесення відомостей про кримінальне правопорушення
до ЄРДР, з огляду на що покладені в основу вироку протокол результатів вказаного дослідження та висновок інженерно-екологічної експертизи
є недопустимими доказами, а висновки суду щодо допущених описок безпідставні;
- відомості до ЄРДР внесені, а постанови про призначення групи слідчих
і прокурорів складені у позаробочий час відповідних установ, при цьому суд не обґрунтував своїх висновків про те, що діяльність поліції і прокуратури
не обмежена певним часом доби;
- клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження були подані органом досудового розслідування й розглянуті слідчими суддями з порушенням правил підсудності;
- постанова про призначення групи прокурорів від 15 червня 2020 року
не підписана службовою особою, яка її прийняла, тому прокурор
ОСОБА_8 був неуповноважений на звернення до суду з обвинувальним актом, з огляду на що всі докази є недопустимими;
- обвинувальний акт і реєстр досудового розслідування не відповідають вимогам ст. 290 КПК України, усупереч положенням ст. 293 КПК України вони не вручалися стороні захисту та були направлені до суду поза межами строку досудового розслідування;
- суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні безпідставно відмовив стороні захисту в задоволенні клопотань про повернення обвинувального акту прокурору та закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій ст. 284 ч. 1 п. 10 КПК України;
- головуючий суддя висунув стороні захисту необґрунтовану вимогу щодо сплати судового збору за отримання копії технічного запису судового засідання та фактично став на бік сторони обвинувачення, сприяючи цій стороні у реалізації її процесуальної позиції;
- суд не оглянув жодного речового доказу, натомість дослідив наданий свідком поза встановленою КПК України процедурою відеозапис, визнавши його тотожним електронному примірнику, який фактично не був досліджений через неможливість відтворення, при цьому витребуваний відеозапис
до матеріалів провадження не долучався;
- місцевий суд усупереч вимогам ст. 364 КПК України з власної ініціативи
зі стадії судових дебатів повернувся до з`ясування обставин та перевірки
їх доказами, дослідив постанову про призначення групи прокурорів
від 15 січня 2020 року, допитав свідка, яка вже чекала в приміщені суду;
- після проведення судових дебатів суд не надав сторонам право обмінятися репліками;
- у вироку суд першої інстанції необґрунтовано зазначив, що прокурор підтримала обвинувачення, оскільки насправді вона просила закрити кримінальне провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності;
- місцевий суд не надав оцінку показанням свідків про те, що стічні води потрапляли до озера протягом тривалого часу до інкримінованих ОСОБА_6 подій;
- апеляційний суд не звернув увагу на вказані порушення, за наявності відповідних підстав не скасував вирок місцевого суду та не закрив кримінальне провадження, необґрунтовано погодившись із висновком
про доведеність винуватості ОСОБА_6 .
Заперечень на касаційну скаргу засудженого від учасників судового провадження
не надходило.
Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду. 12 червня 2026 року від засудженого ОСОБА_6 і його захисника - адвоката ОСОБА_9 надійшли клопотання про розгляд справи
без їх участі. Заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального
й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,
та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України
та на які є посилання у касаційній скарзі, не є відповідно до вимог
ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_6 
у порушенні правил охорони вод, що спричинило забруднення поверхневих вод
і створило небезпеку для довкілля, підтверджуються безпосередньо дослідженими і оціненими судом доказами.
Вирішуючи питання щодо доведеності вини  ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції безпосередньо дослідив та дав оцінку всім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінального правопорушення, врахував позицію і доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_6 . У вироку суд навів мотиви, з яких визнав зазначені доводи необґрунтованими, і на підтвердження винуватості  ОСОБА_6  у вчиненні злочину, передбаченого ст. 242 ч. 1 КК України, послався на такі докази.
У суді обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення
не визнав, надавати суду показання відмовився.
Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 надали суду показання про те, як у жовтні-листопаді 2018 року працівники
КП «Дніпроводоканал» під час ліквідації аварії в каналізаційному колекторі перекачували в дощовий колектор каналізаційні стоки, котрі перетікали
та скидалися в озеро Куряче в м. Дніпро.
Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , працівники КП «Дніпроводоканал», підтвердили факт проведення робіт з ліквідації аварійної ситуації на каналізаційному колекторі на лівому березі в м. Дніпро.
Згідно з протоколом огляду місця події від 05 листопада 2018 року біля будинку № 2 на вул. Миколи Міхновського в м. Дніпро виявлено вантажний автомобіль
КП «Дніпроводоканал», поряд з яким знаходились працівники вказаного підприємства, які за допомогою насоса здійснювали перекачування неочищених каналізаційних стоків з каналізаційного фекального у дощовий колектор
по металевій трубі діаметром 30 см довжиною близько 50 метрів, змонтованій
на земляному насипі. Також під час огляду було встановлено, що по дощовому колектору неочищені стоки транспортувалися та викидалися в озеро Куряче, неподалік від будинку № 144 на вул. Трансформаторній у м. Дніпро. Вода в місці викиду була темно-коричневого кольору, була каламутна, містила фекальні домішки
та мала різкий запах каналізації. Із озера відібрано та упаковано зразок води.
Відповідно до протоколів огляду ділянки місцевості від 10 вересня 2019 року оглянуті ті ж гідроспоруди, а також каналізаційний та дощовий колектор біля проїзної частини на просп. Миру в м. Дніпро.
Згідно зі складеним Придніпровським регіональним центром з питань токсикології та медико-біологічної оцінки промислових відходів протоколом результатів санітарно-хімічних досліджень від 13 лютого 2019 року, відібрана з озера Курячого проба води не відповідала вимогам ДСанПин 4630-88 для води водойм ІІ категорії водокористування (рекреаційні). Стійкий фекальний запах свідчить
про каналізаційне походження води. Не відповідає нормативним значенням активна реакція (рН) проби води та рівень забарвлення, що значно перевищує показник для чистих природних водойм. Якість води не відповідає вимогам 3.1.3 ДСанПин 4630-88 та може призвести до небажаних екологічних і санітарно-гігієнічних наслідків.
Відповідно до висновку судової інженерно-екологічної експертизи від 05 вересня
2019 року № 18403 у період проведення аварійно-відновлювальних робіт поблизу перехрестя пр-ту Миру та вул. Донецьке шосе відбулося потрапляння зворотних вод (стоків каналізації) через дощоприймачі до зливного колектору, а звідти - до озера Куряче, що призвело до забруднення його поверхневих вод. Внаслідок цього було порушено ст. 44 п. 4 Водного кодексу України та створено небезпеку для довкілля.
Згідно з протоколом перегляду фото і відеозаписів від 13 травня 2019 року оглянуто 17 фотознімків, на яких зафіксовані працівники КП «Дніпроводоканал» ДМР; автомобільні аварійні станції цього підприємства; генератор живлення насосу, яким перекачувалися каналізаційні стоки з каналізаційного у ливневий колектор через встановлену магістраль трубопроводу біля будинку № 2 по вул. Миколи Міхновського в м. Дніпро; фекальні каналізаційні стоки, які потрапили в озеро Куряче. Також переглянуто 2 відеофайли із записом процесу перекачування зазначених стоків працівниками КП «Дніпроводоканал». Зазначені фотознімки
та відеозаписи, надані свідком ОСОБА_10 , переглянуті в суді.
Відповідно до акту службового розслідування КП «Дніпроводоканал» ДМР
від 22 листопада 2018 року комісія не може категорично стверджувати
про виключення можливості потрапляння стічних вод до зливного колектору через дощоприймачі з моменту виявлення витоку на дорогу до моменту встановлення пневматичної заглушки на зливному колекторі д+600 мм на Донецькому шосе
в м. Дніпро.
Згідно з актом перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства Державною екологічною інспекцією в Дніпропетровській області від 19 листопада 2018 року встановлено факт потрапляння зворотних вод до зливного колектору через дощоприймачі й у подальшому до о. Куряче, що є порушенням ст. 44 Водного кодексу України.
Відповідно до листа КП «Дніпроводоканал» ДМР від 04 грудня 2018 року кількість зворотних вод, які потрапили до мережі зливної каналізації з моменту виявлення витоку поблизу вул. Рилєєва становить 1980 см3.
Згідно з листом КП «Гідроспоруди» ДМР від 27 травня 2019 року проведено обстеження гідротехнічної споруди (колодязя), розташованої біля будинку № 2
на вул. Миколи Міхновського, встановлено, що колектор від вказаної споруди проходить до вул. Трансформаторної, 144.
Також суд першої інстанції дослідив план-схему магістралі каналізаційного зливного колектору, розрахунок збитків, претензії екологічної інспекції, платіжне доручення про сплату КП «Дніпроводоканал» 1972,82 грн на відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому середовищу, посадові інструкції, положення, накази
з кадрових питань, журнали з видачі денних завдань, листи КП «Дніпроводоканал», інші докази і процесуальні документи, які підтверджують законність проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, з урахуванням яких обґрунтував свої висновки.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази
в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов
до обґрунтованого висновку про вчинення  ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 242 ч. 1
КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Місцевий суд визнав необґрунтованими доводи сторони захисту про неможливість потрапляння каналізаційних стоків у дощову каналізацію у зв`язку із встановленням пневматичної заглушки, зазначивши, що КП «Дніпроводоканал» здійснило розрахунок об`єму стоків каналізації, які потрапили в дощовий колектор, а факт перекачування працівниками вказаного підприємства фекальних стоків
з каналізаційного колектора в дощовий підтверджений сукупністю досліджених
під час судового розгляду доказів.
З огляду на викладене суд першої інстанції надав критичну оцінку листу
КП «Дніпроводоканал» ДМР від 18 липня 2019 року про те, що спеціалісти підприємства з 23 жовтня по 08 листопада 2018 року не встановлювали
та не обслуговували магістраль трубопроводу між каналізаційним фекальним
і дощовим колодязями, проводячи лише підготовку тимчасового каналізаційного колектору. Факт наявності змонтованої на земляному насипі металевої труби, якою неочищені каналізаційні стоки перекачувалися з каналізаційного фекального
у дощовий колектор був підтверджений дослідженими та зазначеними вище доказами, а тому суд визнав непереконливими показання свідків ОСОБА_21 
і ОСОБА_22  про те, що перекачка каналізаційних стоків здійснювалося виключно за допомогою рукавів.
Усупереч доводам засудженого в касаційній скарзі, районний суд оцінив показання свідків про те, що стічні води потрапляли до озера протягом тривалого часу
до інкримінованих ОСОБА_6 подій, зазначивши, що саме після аварії на каналізації в районі будинку № 110 по вул. Донецьке шосе та внаслідок її ліквідації через дощовий колектор в озеро скидалися значні обсяги неочищених каналізаційних стоків, після чого стан води в озері суттєво погіршився.
Та обставина, що допитані судом свідки - працівники КП «Дніпроводоканал»
не знали ОСОБА_6 особисто, не спростовує висновків суду про те, що саме
на нього, як начальника району експлуатації каналізаційних мереж № 2 «Лівий берег» УЕКС КП «Дніпроводоканал» ДМР, згідно з посадовою інструкцією було покладено обов`язок організувати проведення аварійно-відновлювальних робіт
на пошкодженому каналізаційному колекторі, якого він належним чином
не виконав, допустивши забруднення поверхневих вод і створивши небезпеку
для довкілля. Крім того, як зазначив суд першої інстанції, свідок ОСОБА_17 , слюсар КП «Дніпроводоканал» ДМР, надав показання, що аварійно-відновлювальними роботами керував саме ОСОБА_6 .
Як убачається із оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанції ретельно перевірили та навели мотиви на спростування доводів сторони захисту про ряд порушень вимог кримінального процесуального закону, які нібито були допущені
під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження.
Так, дослідивши протокол результатів санітарно-хімічних досліджень води суд першої інстанції дійшов висновку про допущення описки в часі відбору та доставки в лабораторію зразка рідини. При цьому суд урахував, що в супровідному листі, згідно з яким зразок рідини направлено на хімічне дослідження, зазначено номер кримінального провадження № 12018040120000048, і прийнятий на дослідження він саме 06 листопада 2018 року, що підтверджується розпискою уповноваженої особи ОСОБА_23 і виключає можливість та проведення хімічного дослідження до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
За таких обставин, у суду не було підстав для визнання зазначеного протоколу недопустимим доказом, а також похідного від нього висновку інженерно-екологічної експертизи.
Місцевий суд встановив, що постанови про призначення груп слідчих та прокурорів були винесені в нічний час, не раніше 22 години 06 хвилин 05 листопада 2018 року. Відхиляючи відповідні заперечення сторони захисту, суд зазначив, що діяльність поліції та прокуратури у сфері протидії злочинності не обмежується певним часом доби, а положення ст. 223 ч. 4 КПК України не містять заборони на прийняття таких процесуальних рішень у нічний час.
З цим твердженням не погоджується засуджений, посилаючись на те, що суд вказаний вище висновок не обґрунтував.
Натомість, ст. 12 Закону України «Про Національну поліцію» встановлює, що поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського.
Крім того, ст. 91 ч. 1 цього Закону визначає, що особливий характер служби в поліції передбачає, серед іншого, службу в нічний час, службу позмінно та службу
з нерівномірним графіком.
Щодо прокуратури, то КПК України передбачає можливість проведення процесуальних дій у нічний час у невідкладних випадках, а прокурор
як процесуальний керівник бере участь у таких діях у межах своїх повноважень.
Водночас, сам по собі факт того, що прокурор підписав процесуальний документ
у неробочий час, не свідчить про незаконність такого документа і це не заборонено кримінальним процесуальним законом.
Врахувавши наведене, суд першої інстанції констатував, що винесення постанов
про призначення груп слідчих та прокурорів у нічний час не є порушенням вимог кримінального процесуального закону та це ніяк не впливає на допустимість доказів у кримінальному провадженні.
Що стосується доводів засудженого про те, що слідчі під час досудового розслідування, порушуючи територіальну юрисдикцію, зверталися до слідчих суддів Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з клопотаннями про надання тимчасового доступу до документів, хоча мали подавати їх до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, то під час судового розгляду стороною захисту не обґрунтовано, яким чином надання слідчим суддею, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб
кримінальному провадженні, тимчасового доступу до речей і документів, навіть
за умови порушення під час розгляду відповідних клопотань слідчого правил підсудності, «зруйнувало» або звузило права обвинуваченого або ж обмежило його в можливостях їх ефективного використання. До того ж, як установив суд апеляційної інстанції, сторона захисту в ході досудового розслідування теж зверталася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зі скаргами
на бездіяльність слідчого, які цим судом були розглянуті.
Твердження засудженого про відсутність у прокурора ОСОБА_8 повноважень
у зв`язку з не підписанням першим заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 в Дніпропетровській області ОСОБА_24 постанови про призначення групи прокурорів від 15 червня 2020 року спростовується наданою місцевому суду та дослідженою ним постановою про призначення групи прокурорів від 15 січня 2020 року, згідно з якою прокурор ОСОБА_8 був включений
у вказану групу та був уповноважений на звернення з обвинувальним актом до суду. Відповідно, доводи засудженого про недопустимість усіх доказів у кримінальному провадженні з підстав відсутності у прокурора повноважень є необґрунтованими.
Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 складений із дотриманням вимог
ст. 291 КПК України, у ньому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону
і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність
та формулювання обвинувачення, а також інші відомості, передбачені частиною
2 вказаної статті.
За змістом обвинувального акту, він був складений 31 грудня 2020 року
в приміщенні відділення поліції в річковому порту Амур-Гавань ДВП ГУНП
в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Амур-Гавань, 11) та затверджений
у приміщенні Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 (м. Дніпро,
вул. Січеславська Набережна, 29). Ці локації знаходяться на незначній відстані одна від одної, а тому доводи засудженого про те, що прокурор нібито одночасно склав
і затвердив обвинувальний акт безпідставні. 
Відсутність в обвинувальному акті підпису слідчого не свідчить про недотримання вимог ст. 291 КПК України, частиною першою якої передбачено можливість складення і затвердження вказаного процесуального документа прокурором одноособово, що мало місці у цьому кримінальному провадженні.
З огляду на те, що в цьому кримінальному провадженні сторона захисту ухилялася від явки до слідчого, зволікала з ознайомленням із матеріалами досудового розслідування й отриманням копій обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, вказані документи були направлені обвинуваченому
та його захиснику поштою 22 січня 2021 року (т. 1, а.к.п. 25). До Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська обвинувальний акт надійшов 27 січня 2021 року. Вказане відповідає положенням ст. 293 КПК України, за змістом якої передбачено попереднє надання копій обвинувального акта
та реєстру матеріалів досудового розслідування стороні захисту.
Не зазначення в реєстрі матеріалів досудового розслідування переліку ухвал слідчих суддів, постановлених за наслідком розгляду скарг захисника
на бездіяльність відповідних прокуратур не перешкодило судам встановити фактичні обставини кримінального провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, це не призвело до порушення прав ОСОБА_6 та не є порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. 291 КПК України, яке є підставою для скасування оскаржених судових рішень.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт у ньому направлявся на розгляд до суду двічі, вперше 22 листопада 2019 року та після повернення обвинувального акту прокурору згідно з ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року вдруге 27 січня 2021 року.
Засуджений в касаційній скарзі не оспорює тієї обставини, що вперше обвинувальний акт надійшов до суду в межах строків досудового розслідування, передбачених ст. 290 КПК України, натомість стверджує, що вдруге обвинувальний акт направлений до суду поза межами вказаного строку, у зв`язку із чим існували підстави для закриття кримінального провадження згідно ст. 284 ч. 1 п. 10
КПК України.
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив наведені доводи і, пославшись
на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 18 жовтня 2022 року
в справі № 753/6486/21, від 08 листопада 2022 року в справі № 636/336/21,
від 07 грудня 2022 року в справі № 681/1033/20, висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений в постанові
від 15 квітня 2024 року в справі № 753/25892/21, обґрунтовано зазначив,
що повернення обвинувального акта не передбачає поновлення закінченого строку досудового розслідування. Повернення обвинувального акта прокурору здійснюється не з метою відновлення досудового розслідування, а отже
й не з метою відновлення строку досудового розслідування, і тим паче його поновлення, якщо такий строк закінчився (пропущений, сплинув). Відтак перебіг строку досудового розслідування після повернення прокурору обвинувального акта, ані відновлюється, ані поновлюється. Сторона обвинувачення після постановлення судом ухвали про повернення обвинувального акта прокурору і до звернення
до суду з обвинувальним актом чи клопотанням, які приведено у відповідність
до вимог КПК України, має право виконати лише ту сукупність процесуальних дій, які є необхідними для приведення цього акта чи клопотання у відповідність до вимог КПК України та забезпечення виконання ухвали суду. Відтак з часу направлення
до суду первинного обвинувального акту стадія досудового розслідування
є закінченою.
Апеляційний суд також установив, після повернення обвинувального акта згідно
з ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська
від 31 січня 2020 року, орган досудового розслідування виконував вказівки суду щодо усунення недоліків обвинувального акта, його дії були спрямовані на належне ознайомлення сторони захисту з матеріалами кримінального провадження
та у вказаний період досудове розслідування не проводилося.
За таких обставин, у судів попередніх інстанцій не було підстав для повторного повернення обвинувального акта прокурору або закриття кримінального провадження згідно зі ст. 284 ч. 1 п. 10 КПК України.
Сторона захисту після направлення обвинувального акта до суду ознайомилася
з матеріалами кримінального провадження, отже ОСОБА_6 був обізнаний
зі змістом висунутого йому обвинувачення, захищався від нього, активно відстоював свою позицію та реалізовував свої процесуальні права, користуючись правовою допомогою захисника, а тому доводи засудженого про те, що він не набув статусу обвинуваченого безпідставні.
Доводи засудженого про те, що головуючий суддя нібито висунув стороні захисту необґрунтовану вимогу щодо сплати судового збору за отримання копії технічного запису судового засідання спростовуються матеріалами кримінального провадження. Зокрема на відповідне звернення суддя письмово роз`яснив
ОСОБА_6 необхідність оплати судового збору в розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за видачу в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання, що передбачено ст. 4 ч. 2 Закону України «Про судовий збір» (т. 1, а.к.п 157).
Відповідно до ст. 349 КПК України в судовому засіданні 02 грудня 2021 року було визначено обсяг доказів, що підлягали дослідженню, та порядок їх дослідження,
а саме: допит свідків, дослідження письмових доказів, допит обвинуваченого.
Проти такого порядку не заперечувала сторона захисту (т. 1, а.к.п. 172-173).
Оскільки учасники судового розгляду не заявляли клопотань про дослідження речових доказів, такі місцевим судом не досліджувалися, натомість винуватість засудженого підтверджено сукупністю інших досліджених письмових доказів
та показань свідків.
Положення ст. 364 ч. 5 КПК України наділяють суд правом відновити судовий розгляд після початку судових дебатів у разі необхідності з`ясування обставин кримінального провадження або перевірки їх доказами, що забезпечує повноту судового розгляду. Усупереч доводам засудженого, у цій справі місцевий суд відновив судовий розгляд не з власної ініціативи, а за письмовим клопотанням сторони обвинувачення (т. 4, а.к.п. 51).
Свідок ОСОБА_10 за клопотанням прокурора була додатково допитана
в судовому засіданні 01 серпня 2024 року (т. 4, а.к.п. 56-59). Той факт, що до початку допиту свідок вже чекала у приміщенні суду узгоджується з положеннями
ст. 23 ч. 3 КПК України, відповідно до якої сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
У подальшому свідок ОСОБА_10 на клопотання державного обвинувача надала наявні у неї фото-, та відеозаписи, які нею ж вже надавались під час досудового розслідування були та були оглянуті згідно з протоколом перегляду фото
і відеозаписів від 13 травня 2019 року, однак через відсутність технічної можливості не були досліджені в суді. Надані свідком матеріали були оглянуті в судовому засіданні 29 жовтня 2024 року та долучені до матеріалів кримінального провадження (т. 4, а.к.п. 72-73, 84-86). На підставі дослідженого протоколу огляду суд установив, що зазначені докази є електронними примірниками тих самих електронних документів, які раніше були надані органу досудового розслідування
та відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.
У разі наявності сумнівів щодо ідентичності наданих свідком суду електронних примірників документів тим електронним документам, які перебували
у розпорядженні органу досудового розслідування, сторона захисту не була позбавлена можливості заявити клопотання про призначення комп`ютерно-технічної експертизи з метою встановлення їх тотожності, джерела походження, часу створення та наявності ознак внесення змін до відповідних файлів, однак таким правом не скористалась.
Таким чином доводи засудженого щодо порушення процедури допиту свідка, долучення та дослідження вказаних фото-, та відеозаписів безпідставні.
У судовому засіданні 05 грудня 2024 року після закінчення промов учасникам судових дебатів було надано право на репліку, однак жодна зі сторін ним
не скористалася (т. 4, а.к.п. 117-118).
Усупереч твердженням засудженого, наведена у вироку суду позиція прокурора узгоджувалася її з доводами щодо необхідності визнання ОСОБА_6 винуватим
у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та застосування до нього положень статті 49 КК України, висловленими державним обвинувачем
у судових дебатах.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що вирок суду щодо  ОСОБА_6 належним чином умотивований і відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення
та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого засудженого визнано винним, та об`єктивні докази
на підтвердження встановлених судом обставин.
Доводи засудженого про нібито сприяння судом стороні обвинувачення у реалізації її процесуальної позиції є необґрунтованими. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд провів судовий розгляд в межах наданих йому процесуальних повноважень, не здійснював функцій сторони обвинувачення
та не вчиняв дій, спрямованих на підтримання обвинувачення. Судовий розгляд здійснювався з дотриманням принципів змагальності та рівності сторін,
а всі процесуальні рішення ухвалювалися за результатами розгляду відповідних клопотань та з урахуванням позицій учасників провадження.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_7 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив відповідні доводи сторони захисту
про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу обвинуваченого визнано необґрунтованою. Водночас, апеляційний суд погодився з доводами апеляційної скарги прокурора
про не вирішення місцевим судом питання щодо процесуальних витрат, змінивши вирок та стягнувши вказані витрати з ОСОБА_6 .
Апеляційний суд підтримав висновок місцевого суду про те, що винуватість
ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 242 ч. 1 КК України, доведена сукупністю досліджених та оцінених доказів. При цьому суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги
ОСОБА_6 про невинуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу обвинуваченого з дотриманням положень ст. 405 КПК України і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції в частині доведеності винуватості ОСОБА_6 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим.
За результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого,
які є аналогічними доводам його касаційної скарги, навів переконливі аргументи
на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував своє рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів
не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини
 ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого
ст. 242 ч. 1 КК України, та правильність кваліфікації його дій.
Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.
Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6  цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджений винний у його вчиненні.
Висновки суду про правильність звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 49 ч. 1 п. 2, ст. 74 ч. 5 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення
засуджений у касаційній скарзі не оспорює.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами
для зміни чи скасування судових рішень, не виявлено.
За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги засудженого, скасування судових рішень щодо нього і призначення нового розгляду в суді першої інстанції колегією суддів не встановлено.
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська
від 19 грудня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3