Справа № 173/513/26
Провадження №2/173/1054/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України
27 серпня 2026 року  м. Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Кожевник О.А.,
за участю секретаря судового засідання Демяненко С.І.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ТОВ “Фінансова компанія “Кредит-Капітал” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.06.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Авентус Україна” та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №2244142, відповідно до умов якого було надано кредит на суму 12000 грн на умовах, визначених кредитним договором, а позичальник зобов?язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, визначені договором. 
Товариство свої зобов?язання за договором виконало в повному обсязі та надало відповідачу грошові кошти в обсязі та в строк, визначений умовами договору. Однак відповідач не виконала належним чином умови кредитного договору. 
Станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становить 39360 грн.: за тілом кредиту – 12000 грн.; за відсотками - 27360 грн.
26.02.2021 ТОВ “Авентус Україна” та ТОВ “Фінансова компанія Кредит-Капітал” уклали договір відступлення прав вимог № ККАУ-26022021, згідно з яким позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до боржників ТОВ “Авентус Україна”, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором №2244142 від 04.06.2020.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за договором кредиту в розмірі 39360,00 грн, а також понесені судові витрати: 2662,40 грн - сплачений судовий збір та 8000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Кожевник О.А.
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 04 березня 2026 року відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання.
20.03.2026 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач позов не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач вважає, що позивач не надав докази надання їй кредитних коштів. Окрім того відповідач просила суд застосувати позовну давність та з цих підстав відмовити у позові. Також відповідач вважає витрати позивача на професійну правничу допомогу неспівмірними із складністю справи. 
Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому визнав заперечення відповідача необгрунтованими. На думку представника позивача, алгоритм укладення кредитного договору свідчить про ініціювання та добровільність укладення договору саме з боку відповідача. Окрім того представник позивача підкреслює, що відповідач частково погашала заборгованість по кредиту, що свідчить про розуміння нею своїх зобов?язань за договором, визнання боргу та його складових. 
Представник позивача вважає, що строк позовної давності не сплинув, оскільки його перебіг розпочався 04.09.2025. Представник позивача наполягає на тому, що первісний кредитор свої зобов?язання щодо перерахунку кредитних коштів виконало, що підтверджується зокрема довідкою ТОВ ФК "ВЕИ? ФОР ПЕИ?". Також представник позивача зауважує, що відповідач не виконала зобов?язання, ані перед первісним кредитором, ані перед позивачем.
Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн представник позивача вважає обгрунтовними, законними і такими, що не перевищують середньоринковий рівень оплати аналогічних послуг. 
Тому представник позивача просив суд задовольнити позов в повному обсязі. 
Відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 06.04.2020 ОСОБА_1 підписала Договір про надання споживчого кредиту № 2244142, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в сумі 12000 грн строком на 30 днів. Згідно з п. 1.5.1 знижена процентна ставка становить 0,95 % в день, якщо позичальник здійснив повне погашення заборгованості у 30 денний строк, та стандартна ставка - 1,90% в день від суми кредиту, якщо позичальник не виконав зобов?язання в повному обсязі, але не більше 90 днів з моменту виникнення прострочення. 
Відповідно до п.2.1 кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 .
Умови договору передбачають пролонгацію строку кредиту у виді пропозиції споживача продовжити строк кредитування шляхом сплати нарахованих процентів (п.4.3).
Довідкою ТОВ “Вей Фор Пей” від 16.12.2025 підтверджується перерахування коштів 06.04.2020 в сумі 12000 грн. на картку № НОМЕР_1 . Згідно з довідкою АТ “Універсал Банк” №БТ/Е-11459 від 06.03.2026 підтверджується, що 06.04.2020 здійснена транзакція в сумі 12000 грн. на банківську картку № НОМЕР_2 , власником якої є ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ). Грошові кошти за цєію транзакцією були зараховані на відповідний рахунок власника банківської карти № НОМЕР_2 . У зв?язку з чим суд відхиляє доводи відповідача про недоведеність факту надання їй кредитних коштів. Надану виписку про рух коштів АТ “Універсал Банк” за період з 01.06.2020 по 30.06.2020 суд вважає неналежним доказом, оскільки згідно з матеріалами справи кредит було надано 06.04.2020 і цю обставину суд вважає доведеною. 
Також суд відхиляє доводи відповідача про недоведеність укладення договору кредиту з огляду на таке. 
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Крім того, згідно з ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних.
Таким чином, підписавши 06.04.2020 договір № 2244142 про надання споживчого кредиту електронним підписом одноразовим ідентифікатором (М369614), відповідач добровільно погодилася у письмовому вигляді на умови кредитування, зокрема, розмір кредиту, порядок його надання та відсотки за користування кредитом.
Алгоритм укладення договору, визначений Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту передбачає, що позичальник самостійно вказує свої дані та проходить ідентифікацію. Окрім того доводи відповідача не спростовують висновки суду про доведеність факту укладення договору, а надані позивачем докази на підтвердження цього суд вважає достатніми. 
Згідно з розрахунком заборгованості станом на 25.02.2021 заборгованість за договором становить 39360 грн.: 12000 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 27360 грн. - заборгованість за відсотками. 
Також суд встановив, що 26.02.2021 укладено договір відступлення прав вимоги № ККАУ-26022021, відповідно до якого ТОВ “Авентус Україна” відступило на користь ТОВ «ФК “Кредит Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2244142 від 06.04.2020, що підтверджується витягом з Реєстру боржників до договору, актом приймання-передачі реєстру боржників від 26.02.2021. 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, судом встановлено, що до позивача, як до нового кредитора перейшло право вимоги до відповідача за договором № 2244142 від 06.04.2020, проте суд не погоджується з сумою заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача. 
Згідно з розрахунком заборгованості відсотки за користування кредитом нараховано за період з 06.04.2020 по 02.10.2020. 
Умовами договору передбачено, що відсотки за користування кредитом становлять: знижена процентна ставка становить 0,95 % в день, якщо позичальник здійснив повне погашення заборгованості у 30 денний строк, та стандартна ставка - 1,90% в день від суми кредиту, якщо позичальник не виконав зобов?язання в повному обсязі, але не більше 90 днів з моменту виникнення прострочення. 
З урахуванням фактично здійснених платежів відповідач двічі продовжувала строк кредитування на 30 днів відповідно до умов договору: 05.05.2020 року сплативши заборгованість за процентами в сумі 3420 грн. 00 коп. та 04.06.2020 року - в сумі 6840 грн. 00 коп. Тобто строк кредитування закінчився 04.07.2020 р. 
Судом встановлено, що після закінчення цього строку відповідач продовжувала користуватися кредитними коштами, проте заборгованість за відсотками не сплачувала внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 27360 грн. 
Суд звертає увагу на те, що відсотки нараховано у межах визначеного строку кредитування - до 02.10.2020, тобто у межах максимального строку 90 днів, визначеного умовами договору (п.1.5.1).
За приписами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Нормою ч. 4 ст. 42 Конституції України визначено, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.
До того ж, як зауважував Конституційний Суд України у справі про захист прав споживачів кредитних послуг (Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011), межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог законодавства про захист прав споживачів.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачі).
Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, від 12 лютого 2025 року №679/1103/23.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. 
Враховуючи, що після закінчення строку кредитування, погодженого сторонами згідно з п. 1.5.1 процентна ставка за користування кредитом збільшується вдвічі та застосовується саме у зв`язку з неповерненням кредиту у визначений договором строк, суд доходить висновку, що такі проценти фактично виконують функцію компенсації за порушення зобов`язання, а не плати за правомірне користування кредитними коштами.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом в розмірі 27360 грн. З огляду на встановлений договором кредиту строк кредитування (до 04.07.2020), розмір процентної ставки та фактично сплачених коштів, сума процентів за користування кредитом в межах строку кредитування згідно з розрахунком заборгованості становить 6840 грн. Тобто, відсотки в сумі 20520 грн. нараховані позивачем є такими, що порушують права споживача, є непропорційно великими (майже двісті відсотків заборгованості за тілом кредиту) та фактично становлять компенсацію за невиконання зобов?язання у розумінні ст. 18 Закону України “Про захист прав споживачів”. 
У зв?язку з чим суд вважає за можливе зменшити суму заборгованості за відсотками, які нараховані після закінчення строку кредитування до 100% суми заборгованості за тілом кредиту, що становить 12000 грн. Отже загальна сума заборгованості за відсотками, яку суд вважає законною та обґрунтованою становить 18840 грн. 
Враховуючи вищезазначене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Окремо слід зазначити, що доводи відповідача щодо застосування строків позовної давності також не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК). 
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Позовна давність поділяється на два види: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність становить три роки (ст. 257 ЦК) і застосовується до всіх позовів, крім тих, для яких законодавцем встановлені спеціальні правила.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Зазначені зміні вступили в силу з 02 квітня 2020 року.
Згідно з постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року, який діяв до 30 червня 2023 року.
Таким чином, строк позовної давності було продовжено на період дії карантину.
Крім того, відповідно до п. 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Відповідно до п. 1 Закону України № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено (зміни набули чинності 04.09.2025).
Враховуючи, що Договір кредиту № 2244142 укладено 06 квітня 2020 року, а позов подано до суду 13 лютого 2026 року, суд дійшов висновку, що строк позовної давності у даному випадку не сплив.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підтвердження понесених судових витрат позивач надав платіжну інструкцію № 9172 від 10.02.2026 про сплату судового збору в сумі 2662,40 грн. 
У позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ТОВ ФК "КРЕДИТ-КАПІТАЛ" витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 8000 грн. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025, який укладено між ТОВ “Фінансова компанія “Кредит-Капітал” та Адвокатським об?єднанням “Апологет”, акт № 69 наданих послуг від 13.02.2026 та детальний опис наданих послуг на суму 8000 грн.
Згідно з ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139, ч. 3 ст. 141 ЦПК України, а також їх документального обґрунтування.
При цьому, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).
Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони.
Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22.
У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено вимогу про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу, оскільки така сума не є співмірною зі складністю такої малозначної справи, яка не потребує значних витрат часу та не вимагає великого обсягу роботи.
Суд погоджується з доводами відповідача, що розмір правової допомоги, заявлений позивачем до стягнення є завищеним, та враховуючи те, що справа не становить суспільного інтересу, відноситься до категорії справ малозначних, а написання такої позовної заяви не складає значних зусиль та часу для адвоката, суд вважає, що розмір витрат, понесених позивачем на професійну правову допомогу є завищеним та таким, що не є співмірним у розумінні положень ст.. 137 ЦПК України, та не може становити більше 5000 грн.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем слід стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2086 грн. 09 коп. (30840,00 * 100% : 39360,00 * 2662,40) та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3917 грн. 68 коп. (30840, 00 * 100% : 39360,00 * 5000).
Керуючись ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (код ЄДРПОУ 35234236, місцезнаходження: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, 28 корпус) заборгованість за Кредитним договором № 2244142 від 06 квітня 2020 року у розмірі 30840 (тридцять тисяч вісімсот сорок) грн 00 коп.: 12000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 18840 грн - заборгованість за відсотками. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (код ЄДРПОУ 35234236, місцезнаходження: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, 28 корпус) понесені судові витрати в частині судового збору в сумі 2086 (дві тисячі вісімдесят шість) грн. 09 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3917 (три тисячі дев`ятсот сімнадцять) грн. 68 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення. 
Суддя:          О.А. Кожевник