Номер провадження: 22-ц/813/1620/26 
Справа № 522/10623/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2025 року, постановленого під головуванням судді Бондар В.Я., повний текст рішення складений 17 січня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, приватного акціонерного товариства «Одеська кіностудія», за участі третьої особи – Фонд державного майна України, про скасування розпорядження, скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, -
в с т а н о в и в:
У червні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, приватного акціонерного товариства «Одеська кіностудія», за участі третьої особи – Фонд державного майна України, про скасування розпорядження, скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 залишений без задоволення.
На рішення суду ОСОБА_2 , ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу.
Під час розгляду справи позивачка ОСОБА_4 померла.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року ОСОБА_1 залучена до участі у справі, як правонаступник ОСОБА_4 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року апеляційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_4 залишена без задоволення, рішення суду залишено без змін.
09 січня 2025 року адвокат Козак М.О., представник ПрАТ«Одеська кіностудія» звернувся до Приморського районного суду м. Одесиз заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПрАТ«Одеська кіностудія» витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн., посилаючись на те, що витрати на правову допомогу підтверджуються належними доказами, а вимога про їх стягнення заявлялася у відзиві на позов.
Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2025 року заява адвоката Козак М.О., представника приватного акціонерного товариства «Одеська кіностудія» про винесення додаткового рішення задоволена.
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Одеська кіностудія» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.
Не погодившись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт посилається на те що розподіл судових витрат здійснюється судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи. Остаточне рішення було ухвалено Одеським апеляційним судом 14 грудня 2023 року, та адвокат Козак М.О. мав можливість поставити питання про відшкодування витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, яке було не вирішено при винесені рішення в суді першої інстанції, протедодаткова постанова ухвалена судом першої інстанції 15 серпня 2025 року.
Також апелянт звертає увагу на те, що судом при визначенні та розподілу судових витрат необхідно враховувати їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Козак М.О., представник приватного акціонерного товариства «Одеська кіностудія» просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для скасування законного рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Під час розгляду справи стало відомо, що позивач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року до участі у справі замість позивача ОСОБА_2 були залучені його правонаступники ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
В судове засідання, призначене на 28 липня 2026 року учасники справине з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 5, 6, 6 зв.б., 7, 7 зв.б., 8, 8 зв.б., 9, 9 зв.б. т. 6).
До суду від представника приватного акціонерного товариства «Одеська кіностудія» - Дочевої Г.В. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника (а.с. 10-11 т. 6).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України,судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 24 червня 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом про скасування розпорядження, скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності.
02 вересня 2019 року від адвоката Козака М.О., який на підставі довіреності діє в інтересах ПрАТ «Одеська кіностудія» подав відзив на позовну заяву, в якому, крім іншого просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПрАТ «Одеська кіностудія» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. (а.с. 83 т. 1).
На підтвердження надання правової допомоги до суду першої інстанції були надані: договір про надання правової допомоги №1/19 від 01 березня 2019 року, укладений між ПрАТ «Одеська кіностудія» та адвокатом Козак М.О.; акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 30 серпня 2019 року, з якого вбачається, що послуги адвоката Козак М.О. за вивчення матеріалів справи № 511/10623/19 та складання і подання до суду відзиву на позовну заяву складають 2000 грн.; рахунок № 6 від 30.08.2019 року, відповідно до якого вартість роботи за правову роботу відповідно до акту прймання-передачі наданої правової допомоги від 30.08.2019 року до договору про надання правової допомоги від 01.03.2019 року № 1/19 складає 2000 грн.; платіжне доручення № 153 від 30 серпня 2019 року, з якого вбачається, що Козак М.О. одержав від ПрАТ «Одеська кіностудія» 2000 грн. за правову допомогу (а.с. 110, 111, 112, 113 т. 1).
Згідно акту приймання-передачі наданої правової допомоги від 30 вересня 2019 року, адвокатом Козак М.О. надані послуги з аналізу законодавства, представництва інтересів клієнта в судовому засіданні 03.09.2019 року та складення заяви про залучення третіх осіб, вартість яких складає 2000 грн., та які були сплачені ПрАТ «Одеська кіностудія» 04.10.2019 року, що вбачається з платіжного доручення № 175 (а.с. 27, 29 т. 3).
Відповідно до акту приймання-передачі наданої правової допомоги від 29 жовтня 2019 року вбачається, що адвокатом Козак М.О. надані послуги зі складення клопотання про забезпечення та попередню оплату витрат на професійну правову допомогу, доповнень до відзиву, заперечень проти прийняття та долучення до матеріалів справи відповіді на відзив, представництво інтересів клієнта у судовому засіданні 23.10.2019 року. Вартість наданих послуг склала 2000 грн., які були сплачені ПрАТ «Одеська кіностудія» 08 листопада 2019 року, згідно платіжного доручення № 243 (а.с. 110, 112 т. 3).
Також, з матеріалів справи вбачається, що 29.11.2019 року між ПрАТ «Одеська кіностудія» та адвокатом Козак М.О. підписано акт приймання-передачі, за яким адвокат надав послуги з вивчення відповіді на відзив та доопрацювання правової позиції, складення заперечень на відповідь на відзив, участь у майбутніх судових засіданнях, які вартували 2000 грн. та були сплачені відповідачем згідно платіжного доручення №59 від 19.12.2019 року (а.с. 113, 115 т. 3).
Також адвокат Козак М.О. приймав участь в судовому засіданні 30.01.2020 року (а.с. 145-146 т. 3).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 залишений без задоволення.
Під час розгляду справи позивачка ОСОБА_4 померла.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року ОСОБА_1 залучена до участі у справі, як правонаступник ОСОБА_4 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року апеляційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_4 залишена без задоволення, рішення суду залишено без змін.
09 січня 2025 року адвокат Козак М.О., представник ПрАТ«Одеська кіностудія» звернувся до Приморського районного суду м. Одесиз заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПрАТ«Одеська кіностудія» витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.
Задовольняючи заяву представника ПрАТ «Одеська кіностудія» - Козак М.О. про винесення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ПрАТ «Одеська кіностудія» є обґрунтованими, а розмір витрат на правову допомогу у сумі 8 000 грн. співмірним та підтверджений належними доказами.
Однак, з таким висновком суду колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України однією з підстав для ухвалення додаткового рішення є не вирішення судом питання про судові витрати.
Частинами другою-п`ятою статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як передбачено четвертою та п`ятою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказані висновки викладено у змісті постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22).
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)).
Згідно із частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Таким чином, у змісті вказаної норми визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Аналогічні висновки викладені у змісті постанов Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24), від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) та додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).
При вирішенні питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінки сторін під час судового процесу тощо.
Верховним Судом у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, додатковій постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 755/18750/20 (провадження № 61-19951св21) сформовано висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_5 заперечуючи щодо стягнення витрат на правову допомогу, просила відмовити в заяві про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі, посилаючись на те, що заявлений адвокатом розмір є завищений та не підтверджений належними доказами.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки вищевказаним обставинам справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн., оскільки заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу, з урахуваннямпринципу співмірності та розумності судових витрат, складність справи, обсяг виконаних робіт адвокатом, заявлених заперечень проти стягнення витрат на правову допомогу, є завищеним та підлягає зменшенню до 2000 грн.
Також судом першої інстанції при стягненні витрат на правничу допомогу не було зазначено, що стягненню підлягають грошові кошти в межах отримання спадкового майна після смерті  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що розподіл судових витрат здійснюється судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, оскільки за результатами розгляду справи апеляційним судом рішення суду першої інстанції було залишено без змін, а оскільки заявлені до суду першої інстанції до стягнення витрати на правничу допомогу не були розглянуті судом, представник ПрАТ «Одеська кіностудія», адвокат Козак М.О., у відповідності до вимог цивільно-процесуального законодавства подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, додаткове рішення суду зміні зі зменшенням стягнутого розміру витрат на правничу допомогу з 8000 грн. до 2000 грн.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2025 року– змінити.
Зменшити витрати на професійну правничу допомогу, які стягнуті в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнувши з ОСОБА_3 в межах вартості отриманого майна в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який є правонаступником ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в межах вартості отриманого майна в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_4  (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка є правонаступником ОСОБА_2 та ОСОБА_4  на користь приватного акціонерного товариства «Одеська кіностудія» (ЄДРПОУ 33932816) в рівних частинах з 8 000 гривень до 2 000 гривень.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 29 липня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ М.М. Драгомерецький